РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року м. Мукачево Справа №303/4622/24

2/303/861/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Чухайло К.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР»

до відповідача ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулося до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення з неї заборгованості за договором позики від 20.06.2021 №2562429 в сумі 60258,00 грн. (в т.ч.: 12000,00 грн. заборгованість за позикою (тіло кредиту), 48258,00 заборгованість за процентами), а також понесених витрат у зв`язку зі сплатою судового збору в розмірі 3028,00 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 17000,00 грн.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача частково визнала позовні вимоги у сумі 18209,20 грн. та навела свій розрахунок заборгованості. Крім того, за доводами представника відповідача заявлені позивачем витрати на правничу допомогу є завищеними та не відповідають складності справи.

Уповноважений представник позивача подала до суду через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, у якій звернула увагу суду на те, що відповідно до положень договору позики від 20.06.2021 №2562429 передбачено нарахування відсотків за фактичний строк користування позикою поза межами тридцятиденного (пільгового) строку користування позикою. Умови нарахування відсотків на прострочену заборгованість були прийняті позичальником, а тому заявлені до стягнення відсотки підлягають стягненню у повному обсязі, у зв`язку з чим, позов просив задоволити.

Належним чином повідомлена представник позивача у судове засідання не з`явилася, натомість від неї надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

20 червня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ» (надалі - Позикодавець) та ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) було укладено договір позики від 20.06.2021 №2562429 (надалі Договір), згідно з яким Позикодавець надав відповідачу кредит в розмірі 12000,00 грн, строком на 30 днів до 20 липня 2021 року (а.с.6-9).

Як вбачається з Додатку №1 до Договору позики (а.с.9, зворот), загальна вартість кредиту складає 17731,20 грн.: в т. ч. 12000,00 грн. сума позики, 5731,20 грн. проценти за користування позикою.

Сторони погодили, що проценти за користування позикою нараховуються за спадною процентною ставкою на підставі фіксованого середньоденного розміру процентів за користування позикою відповідно до Додатку №1 до Договору позики (п.2.4.1).

Позика надається Позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої Позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті Товариства протягом 3 робочих днів з дати підписання Договору (п.2.6)

Договір позики та паспорт позики сторонами було підписано за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

20.07.2021 року між Позикодавцем та Позичальником було укладено Додаткову угоду №1 до Договору, відповідно до якої сторони погодили продовження строку позики на 30 днів, до 19 серпня 2021 року (а.с.11).

Зі змісту Додаткової угоди №1 до Договору та Додатку №1 до неї вбачається, що сторонами також погоджено Графік обов`язкових платежів за Додатковою угодою №1, згідно з яким залишок заборгованості за сумою позики складає 12000,00 грн, а сума нарахованих процентів за користування позикою - 7164,00 грн. Загальна вартість позики в межах дії Додаткової угоди 19164,00 грн.

23.08.2021 року між сторонами було укладено Додаткову угоду №2 до Договору, відповідно до якої сторони погодили продовження строку позики ще на 30 днів, до 22 вересня 2021 року (а.с.13).

Зі змісту Додаткової угоди №2 до Договору та Додатку №1 до неї вбачається, що сторонами також погоджено Графік обов`язкових платежів за Додатковою угодою №2, згідно з яким залишок заборгованості за сумою позики складає 12000,00 грн, а сума нарахованих процентів за користування позикою - 7164,00 грн. Загальна вартість позики в межах дії Додаткової угоди 19164,00 грн.

9 лютого 2022 року між ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір факторингу №09/02-2022, відповідно до умов якого ТОВ «МАНІФОЮ» відступило на користь «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за плату права грошової вимоги до боржників за договорами фінансових послуг, в тому числі за Договором, що укладений між Позикодавцем та ОСОБА_1 (а.с. 22-27).

В подальшому, ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило право вимоги до відповідача за Договором ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», що підтверджується наявним у матеріалах справи Договором №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року, а також реєстром боржників (а.с. 28-35).

По відношенню до вищевказаних фактичних обставин справи, суд наводить наступні норми права та мотиви їх застосування.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору

При цьому, одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У відповідності з ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У переданому на розгляд суду позові представник позивача зазначає, що загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з Позичальника станом на 10.05.2024 року складає 157604,00 грн, в т.ч. 12000,00 заборгованість за тілом кредиту, 145604,00 грн заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги.

Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 60258,00 грн.: в т. ч. 12000,00 заборгованість за тілом кредиту, 48258,00 грн - заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги.

В свою чергу, сторона відповідача у поданому відзиві не висловила заперечень стосовно факту укладення Договору, а також отримання кредитних коштів, поряд з цим не погодилася з нарахованими процентами.

За доводами представника відповідача в п. 2.3.4 Договору визначено строк його дії 30 днів, який у відповідних додаткових угодах було продовжено, а тому, саме в межах відповідного строку можуть нараховуватися відсотки. За межами строку дії Договору відсотки нараховуються у відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на те, що позивач розглядає нараховані відсотки за межами строку Договору та не з точки зору вимог ст. 625 Цивільного кодексу України, то позов в частині нарахованих відсотків після 22.09.2021 року не підлягає до задоволення.

Крім того, сторона відповідача також посилається на те, що ОСОБА_1 погасила заборгованість по сплаті нарахованих відсотків у сумі 13850,00 грн.

Таким чином, на думку представника відповідача до стягнення підлягає сума в розмірі отриманого кредиту та нарахованих відсотків за період до 22.09.2021 року за вирахуванням погашених відсотків у період дії відповідного Договору, тобто 12000+5731,20+7164+7160-13850 грн = 18209,20 грн.

Аналізуючи фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності положенням законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Стороною відповідача не заперечується, що сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитом (тіло кредиту) становить 12000,00 грн.

Поряд цим, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини 2 статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина 2 статті 1050 Цивільного кодексу України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто, позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

За таких обставин, надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця (постанова Великої Палати Верхового Суду від 5 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16, провадження № 12-16гс22).

Отже, припис абзацу другого частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 5 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16, (провадження № 12-16гс22) звернула увагу на те, що для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Як вбачається з фактичного аналізу положень Договору, в Розділі 1 «Терміни й визначення, що використовуються в договорі», розкрито суть понять «строк дії Договору» та «строк позики».

Так, «строк дії Договору» - це період, на який укладається Договір позики, що починає обчислюватись з дати укладення договору і спливає через три місяці після спливу строку позики.

При цьому, «строк позики» - період, протягом якого позика передається у власність Позичальнику, визначений Договором. Початковий строк позики визначається п. 2.3.4 Договору. Разом з тим, строк позики може бути продовжено шляхом укладення сторонами відповідної Додаткової угоди.

Таким чином, відповідно до п. 2.3.4 Договору початковий строк позики складав 30 днів (з 20 червня до 20 липня 2021 року).

Внаслідок укладення Додаткової угоди №1 до Договору, строк позики було продовжено на 30 днів (до 19 серпня 2021 року).

Додатковою угодою №2 до Договору, строк позики продовжено ще на 30 днів (до 22 вересня 2021 року).

Таким чином, оскільки строк позики було продовжено до 22 вересня 2021, то строк дії Договору сплинув через три місяці від цієї дати, тобто 21 грудня 2021 року (включно), а тому суд приходить до висновку, що правомірним буде стягнення заборгованості зі сплати процентів з відповідача саме в межах цього строку з 20 червня до 21 грудня 2021 року.

За таких обставин, слід констатувати, що з 22 грудня 2021 року право Позикодавця нараховувати передбачені Договором проценти за користування позикою припинилося.

Натомість права та інтереси Позикодавця в охоронних правовідносинах з 22 грудня 2021 року забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до якої боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У такому випадку ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» має право на стягнення з відповідача коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, однак позивач таких вимог не заявляв.

При цьому посилання сторони позивача про те, що відповідно до п.3.1.1. Договору, проценти за користування позикою нараховуються за фактичну кількість календарних днів користування позикою з дня надання позики до дня повного погашення заборгованості включно є помилковими.

Наведене узгоджується з правовою позицією висловленою у пункті 116 постанови Великої Палати Верхового Суду від 5 квітня 2023 року по справі № 910/4518/16, (провадження № 12-16гс22), в якій зазначено: «твердження скаржників про те, що проценти за "користування кредитом" нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України».

Як вбачається з розрахунку заборгованості за Договором, станом на 09.02.2022 року виконаним ТОВ «Маніфою» (а.с. 18 зворот - 19), за період з 20.06.2021 по 11.11.2021 (тобто в межах строку дії Договору), заборгованість відповідача з урахуванням погашених процентів за користування позикою (у сумі 13840,40 грн.) склала: 37004,00 грн. (в т.ч. 12000,00 грн заборгованість за позикою (тіло кредиту), 25004,00 грн заборгованість за процентами).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що заборгованість Позичальника за Договором позики у сумі 37004,00 грн. (в т.ч.: 12000,00 грн. заборгованість за позикою (тіло кредиту), 25004,00 грн заборгованість за процентами) підтверджена належними доказами відповідно до вимог ст.ст. 76-81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачем не спростована, тому позовні вимоги щодо її стягнення підлягають задоволенню на підставі статей 1048, 1050, 1054 Цивільного кодексу України.

Таким чином, позовні вимоги слід задоволити частково.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).

Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування даних витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у Рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, представник позивача надав суду: договір №02-01/2023 про надання правової допомоги від 02.01.2023 року укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» (надалі Адвокатське об`єднання), прайс-лист Адвокатського об`єднання, платіжну інструкцію № від 10.05.2024, заявку на надання юридичної допомоги №272 від 26.04.2024, витяг з акту №3 про надання юридичної допомоги від 03.04.2024 року.

Поряд з цим, у поданому відзиві на позовну заяву сторона відповідача висловила свої заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу, зазначивши, що вони є завищеними та не відповідають складності справи.

Суд погоджується з такими доводами сторони відповідача, виходячи з наступного.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правничу допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Так, згідно з даними акту №3 про надання юридичної допомоги від 03.04.2024 року, вартість послуги за надання усної консультації з вивченням документів за 2 год. склала 4000,00 грн., підготовка пропозицій 1000,00 грн, складання позовної заяви за 4 год - 12000,00 грн.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18.

Враховуючи складність справи та принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу визначений стороною позивача, є завищеним, зважаючи, зокрема, на ціну позову, незначний обсяг поданих доказів та кількість підготовлених процесуальних документів.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Близькі за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі №301/2534/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.

Відповідно до частини першої ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1859,47 грн., виходячи з розрахунку: 37004,00 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 3028,00 грн. (судовий збір) ? 60258,00 грн. (розмір заявлених позовних вимог).

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 263-265, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» суму 37004,00 (тридцять сім тисяч чотири гривні 00 копійок) гривень (в т.ч. 12000,00 грн тіло кредиту, 25004,00 грн проценти) заборгованості за Договором позики №2562429 від 20.06.2021.

2.1. Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» суму 1859,47 (одна тисяча вісімсот п`ятдесят дев`ять гривень 47 копійок) гривні у відшкодування судових витрат по сплаті судового збору та 7000,00 гривень (сім тисяч гривень 00 копійок) витрат на правничу допомогу.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», 01133, м.Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, офіс 306, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя В.В. Кость