ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2019/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про розірвання шлюбу
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що 21.02.2017 року він уклав шлюб із відповідачем, однак подружні відносини між ними припинені. Сторони не ведуть спільного господарства та проживають окремо. Основна причина розпаду сім`ї це різниця характерів, відсутність між подружжям взаєморозуміння і довіри, постійні конфлікти та недомовленості.

06.03.2024 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання відповідача про надання часу для примирення строком 6 місяців.

11.03.2024 року представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. У поданому клопотанні представник позивача заперечив проти надання строку для примирення сторін та зазначив, що фактично шлюбні відносини між сторонами припиненні вже досить тривалий час. Позивач наполягає на розірванні шлюбу та вважає, що відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року позов задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований 21 лютого 2017 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 271.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував того, що вона бажає зберегти сім`ю, а суд не надав строку для примирення.

Вказала, що з лютого 2022 року рятуючись від збройної агресії росії, вона разом з малолітньою дитиною перебуває за кордоном у Польщі, оскільки дитина навчається у першому класі, враховуючи мовні труднощі, що є дуже важливим для її подальшого навчання та розвитку, вона не може приїхати до м.Харкова до закінчення навчального року у травні. З текстом позову вона ознайомилась лише у лютому 2024 року, заяву на примирення подано 06.03.2024, тобто 3 місяці потрібно рахувати з лютого, а не з дня її подачі до суду 14.11.2023. Всі спілкування з чоловіком звісно були тільки по телефону, що безумовно позначилось на їхніх відносинах. Впевнена, що якби не було війни та такої довгої розлуки то не постало питання про розірвання шлюбу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Єлісєєв Д.О. просить її залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Вказав, що суд дійшов до правильних висновків про задоволення позову та заперечив проти надання строку на припинення, оскільки подружні відносини між сторонами припинилися задовго до звернення до суду з цим позовом, подальше їх продовження не відповідає інтересам позивача, шлюб між сторонами не може бути збережений.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, у визначених ст. 367 ЦПК України межах дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю законних підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Статтею 51 Конституції України та статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1статті 110 СК України).

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 21 лютого 2017 року між ОСОБА_2 (позивач) та ОСОБА_1 (відповідач) було укладено шлюб, який був зареєстрований Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 271.

Від шлюбу подружжя має доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Сімейне життя позивача та відповідача не склалось, фактично шлюбні відносини між сторонами припинені, сім`я розпалася та існує формально, примирення подружжя неможливе, а подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

06.03.2024 року на адресу Московського районного суду м. Харкова надійшло клопотання відповідача про надання часу для примирення строком 6 місяців.

11.03.2024 року представником позивача подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. У поданому клопотанні представник позивача заперечив проти надання строку для примирення сторін та зазначив, що фактично шлюбні відносини між сторонами припиненні вже досить тривалий час. Позивач наполягає на розірванні шлюбу та вважає, що відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Сторони за час перебування справи у суді не примирились.

Відповідно до вищевказаних норм сімейного права шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені і цю обставину відповідачка не заперечує. Подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї внаслідок незгоди позивача їх продовжувати є неможливим, оскільки вказані норми права передбачають лише добровільний шлюб, а тому подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін.

Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.

Суд першої інстанції, з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, а збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.

Після відкриття апеляційного провадження у справі, 29 квітня 2024 року, позивач через свого представника у відзиві підтвердив неможливість збереження шлюбу та висловися проти надання строку на примирення, наполягаючи на тому, що його рішення є остаточне. З огляду на це колегія суддів з урахуванням вимог закону про необхідність у таких випадках згоди другого подружжя на збереження шлюбу, з урахуванням того, що суди розглядають цю справу протягом тривалого строку, достатнього для досягнення примирення сторін, - не вбачає достатніх підстав для надання для цього додаткового строку.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач в апеляційній скарзі не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили про неправильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для розірвання шлюбу. За тривалий час знаходження справи у суді сторони не примирились. Кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 липня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді

Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.