УХВАЛА

19 липня 2024 року

м. Київ

справа № 734/3486/23

провадження № 61-9485ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ковальчук Максим Олександрович, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 червня 2024 року про відмову ухвалити додаткове рішення у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про скасування реєстрації місця проживання,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Остерська міська рада Чернігівського району Чернігівської області,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Остерська міська рада Чернігівського району Чернігівської області, про скасування реєстрації місця проживання.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2024 року позов задоволено, скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 . Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 6 073,60 грн, з яких судовий збір 1 073,60 грн та витрати на правову допомогу 5 000 грн.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 24 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2024 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про скасування реєстрації місця проживання відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 1 610,40 грн з кожного судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 07 червня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

02 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук М. О. подав касаційну скаргу на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 червня 2024 року (повний текст складено 11 червня 2024 року).

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить вказану ухвалу скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Вважає, що в розпорядженні апеляційного суду було достатньо доказів, на підтвердження витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Ухвала апеляційного суду про відмову ухвалити додаткове рішення не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду

від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 10 листопада 2021 року.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 910/14598/20 вказав, що за відсутності договору про надання правової допомоги суд позбавлений можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару, визначеного договором про надання правової допомоги. Саме по собі підписання акту про надані послуги за відсутності договору, в якому обумовлений розмір та/або порядок обчислення адвокатського гонорару, не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру такого гонорару.

Апеляційний суд встановивши, що розмір витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 розраховано на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 01 вересня 2023 року, проте сам договір не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції, що позбавляє можливості з`ясувати його умови в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відмову ухвалити додаткове рішення щодо стягнення заявлених ОСОБА_1 витрат в сумі 20 000 грн.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на те, що копію договору про надання правової допомоги № б/н від 01 вересня 2023 року не було надано з технічних причин, вищенаведених висновків апеляційного суду не спростовують, оскільки ці дії залежали від заявниці та осіб, які представляли її інтереси в судах попередніх інстанцій.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За встановлених обставин касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування апеляційним судом норм права при вирішенні питання про ухвалення додаткового рішення не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ковальчук Максим Олександрович, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 07 червня 2024 року у справі № 734/3486/23.

Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

О. М. Осіян

Є. В. Синельников