Провадження № 2/522/808/24
19 липня 2024 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участю секретаря судового засідання - Єрганінової К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
Позивач в особі представника ОСОБА_3 20.11.2023 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме просить визнати за нею право власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.11.2005 між сторонами було укладено шлюб. Під час шлюбу сторони придбали квартиру за спільні кошти, але квартира зареєстрована за відповідачем. Подружжя набуло право сумісної власності на квартиру, шляхом укладення відповідачем додаткової угоди про заміну сторони від 19.07.2007 у договорі про інвестування будівництва житла у м. Одеса від 10.03.2005 №Фд-49-ф, в подальшому квартира була прийнята відповідачем у власність шляхом підписання акта приймання-передачі квартири від 03.05.2007. Першочергово договір про інвестування від 10.03.205 було укладено іншим покупцем майнових прав. Таким чином, подружжя набуло право власності на нерухоме майно саме 19.12.2007 внаслідок укладення відповідачем додаткової угоди під час перебування у шлюбі. Тому, квартира була придбана у шлюбі. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2019.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.11.2023 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 18.01.2024.
У зв`язку з відсутністю інформації про сповіщення відповідача, розгляд справи у підготовчому засіданні 18.01.2024 було відкладено до 14.03.2024.
У підготовчому засіданні 14.03.2024 проведеному за участі представника позивача ОСОБА_3 було витребувано протокольною ухвалою копію реєстраційної справи щодо квартири, з метою отримання доказів розгляд справи відкладено до 25.04.2024.
В результаті проведеного підготовчого засідання 25.04.2024 за участі представника позивача ОСОБА_3 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 11.06.2024.
З метою належного сповіщення відповідача про судовий розгляд справи, у судовому засіданні 11.06.2024 було відкладено розгляд справи до 18.07.2024.
У судове засідання 18.07.2024 позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення. Представник позивача ОСОБА_3 подав 18.07.2024 заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав, не заперечував щодо заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом направлення процесуальних документів за зареєстрованим місцем проживання, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення поверталися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідачем відзив не поданий, поважності причин його не подачі відповідачем не суду не повідомлені, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 19 липня 2024 року.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 04 листопада 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, в результаті якого дружина змінила прізвище на ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
09 листопада 2019 року шлюб між сторонами було розірвано, що вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .
31 серпня 2007 року Виконавчий комітет Одеської міської ради видав свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 . Свідоцтво видане на підставі дублікату від 20.02.2007, договору про інвестування будівництва житла у м. Одесі від 10.03.2005 №Фд-49-ф, дублікату від 30.08.2007, додаткової угоди від 23.08.2005, з додатковими угодами від 19.05.2006, від 22.05.2006, від 19.02.2007, акту прийому-передачі квартири від 03.05.2007.
Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» зареєструвало право власності, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
На виконання ухвали про витребування доказів, КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради надіслало витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідоцтво про право власності та технічний паспорт на квартиру.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Позивач зазначає, що квартира набута в результаті укладення відповідачем додаткової угоди про заміну сторони від 19.07.2007 у договорі про інвестування будівництва житла у м. Одеса від 10.03.2005 №Фд-49-ф. Відповідач доказів зворотного суду не представив.
Тому, квартира набута під час шлюбу вона є спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , докази, щоб спростовували такі висновки суду відсутні.
Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
На теперішній час між подружжям не існує домовленості щодо розміру часток на квартиру, а суд не вбачає підстав для відходу від принципу рівності часток.
Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, на підставі досліджених доказів, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для відступу від рівності частин подружжя на спільне майно, тому квартиру сторін варто поділити порівно, а, отже, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) право власності н (одну другу) частину квартири, загальною площею 114,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 ) право власності н (одну другу) частину квартири, загальною площею 114,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 19 липня 2024 року.
Суддя: В.Я. Бондар