Справа № 454/541/22 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М. Я.
Провадження № 22-ц/811/3328/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року м.Львів

Справа № 454/541/22

Провадження № 22-ц/811/3328/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Сокалі 19 жовтня 2023 року у складі судді Адамовича М.Я., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстрації права власності,-

встановив:

23 лютого 2022 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , з урахуванням зміни предмета позовних вимог, збільшення позовних вимог, прийнятих судом; про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого на ім`я ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/4 ідеальну частину будинку на АДРЕСА_1 ; скасування реєстрації права власності за ОСОБА_6 на 1/4 ідеальну частину вказаного будинку, скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірний житловий будинок в цілому та про скасування державної реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єктанерухомого майна 248, розмір частки 1/1, власник - ОСОБА_2 ; визнання за ним ( ОСОБА_4 ) права власності на 1/6 ідеальну частину цього будинку загальною площею 125,5 кв.м, житлова площа - 72,5 кв.м, до житлового будинку відносяться надвірні будівлі та споруди: господарська будівля з літньою кухнею - Б, гараж -Г, споруди № 1,2,І та 1/6 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0308, реєстраційний номер 248 площею 0,0464 га.

В обґрунтування позову посилається на те, що його (позивача) батьки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі з 5 листопада 1966 року. За час перебування у шлюбі ОСОБА_8 набув право власності на 3/4 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 на підставі акту прилюдних торгів та 1/4 частину цього будинку набув на підставі рішення суду. Вважає, що 3/4 частини будинку є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його (позивача) мати ОСОБА_7 . На час смерті з нею проживав він ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_8 . Вказує, що його (позивача) брат - ОСОБА_6 проживав окремо зі своєю сім`єю та подав заяву про прийняття спадщини. Спадщину після смерті матері прийняли: він (позивач), ОСОБА_8 і ОСОБА_6 в розмірі по 1/6 частині спадкового будинку кожен. Стверджує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_6 . Посилається на те, що дочка ОСОБА_6 - ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 3/4 частини вказаного будинку. Рішенням суду позов задоволено. Зазначає, що між ним та ОСОБА_5 існувала домовленість про те, що у разі продажу вказаного будинку кожен з них отримає частину коштів, яка відповідає частці кожного у праві власності на будинок. Вказує, що постановою Львівського апеляційного суду скасовано рішення суду першої інстанції, яким за ОСОБА_7 визнано право власності на 3/4 частин спірного будинку. Постановою встановлено, що він (позивач) має право на 1/6 частину спірного будинку, оскільки набув його у власність після смерті ОСОБА_7 шляхом вступу в управління спадковим майном. Інша 1/4 частина вказаного будинку успадкована ОСОБА_5 в порядку спадкування після смерті її батька ОСОБА_6 , який набув право власності на цю частку відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 квітня 2005 року після смерті ОСОБА_7 . Однак, на дану частку претендував він (позивач) і його батько, які проживали з матір`ю на день її смерті та відкриття спадщини. Тому, нотаріус не мав права видавати свідоцтво про право на спадщину лише на ім`я брата. Зазначає, що з договору купівлі продажу від 30 червня 2021 року йому стало відомо про існування двох рішень суду, на підставі яких ОСОБА_5 одноосібно набула право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 . Стверджує, що в жовтні 2021 року його представник отримав вказані рішення суду. Рішення суду, на підставі якого ОСОБА_5 набула право власності, скасовано, то скасуванню підлягає і право власності на вказаний будинок ОСОБА_2 , яка набула таке право на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_5 . Просить позов задовольнити.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову. Повернуто ОСОБА_5 73 216, 29 грн., внесених за реквізитами: код отримувача (ЄДРПОУ): 26306742; банк отримувача: ДКСУ, м.Київ; код банку отримувача (МФО): 820172; рахунок отримувача: UA0000757, згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №24 від 31 травня 2023 року.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що постановою Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року скасовано рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 грудня 2011 року у справі № 2-1475/10 та відмовлено в позові ОСОБА_9 про визнання за нею права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_4 має право і прийняв спадщину на 1/6 частину спірного будинку, так як набув його у власність після смерті матері ОСОБА_7 шляхом вступу в управління спадковим майном. Вказує, щоміж позивачем та ОСОБА_9 була домовленість про те, що у разі майбутнього продажу будинку кожен із них отримає частку коштів у відповідності до своїх часток. Надалі, після ухвалення вказаної постанови Львівського апеляційного суду, позивачем 13 квітня 2023 року подано до суду першої інстанції заяву про зміну предмета позовних вимог та збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд скасувати державну реєстрацію права власності на будинок на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 248, розмір частки 1/1, власник ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/6 ідеальну частку будинку, загальною площею 125,5 кв.м, житлова площа 72,5 кв.м (до житлового будинку відносяться надвірні будівлі та споруди: господарська будівля з літньою кухнею - Б, гараж - Г, споруди № НОМЕР_1 ) та 1/6 частину земельної ділянки кадастровий номер :006:0308, реєстраційний номер: 248, площа: 0,0464 га. В заяві про зміну предмета позовних вимог позивач посилався на ст. ст. 386, 387, 388, 392 ЦК України, а саме: витребування свого майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). У заяві про зміну предмета позовних вимог зазначено постанови Великої Палати Верховного Суду від І8 листопада 2018 року у справі № І83/1617/16 та від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 де зазначено, що належним способом захисту є віндикаційний позов та саме вимога про скасування державної реєстрації за останнім набувачем. Стверджує, щоОСОБА_5 в ході розгляду справи пропонувала компенсацію, проте вартість визначалась не ринкова, а інвентаризаційна, що нижча за ринкову в 5,6 разів. Реальну ринкову вартість ОСОБА_5 не бажає відшкодовувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`заний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 5 листопада 1966 року ОСОБА_8 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб, після чого ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_11 », що вбачається із Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану від 24 вересня 2021 року.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28 травня 1979 року за ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 визнано право власності на ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до акта про проведення прилюдних торгів від 12 серпня 1980 року ОСОБА_8 придбав ще ідеальну частину вказаного житлового будинку.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Спірний житловий будинок належав ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності як подружжя, оскільки право власності на нього набуто за час перебування їх у шлюбі.

Відповідно до свідоцтва про народження, ОСОБА_4 є сином ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

ОСОБА_4 зареєстрований в спірному будинку з 21 квітня 1988 року по даний час та був зареєстрований у ньому станом на день смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_2 ), та станом на день смерті батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_3 ). Також, станом на день смерті ОСОБА_7 в спірному будинку, окрім позивача, були зареєстровані ОСОБА_8 та ОСОБА_6

27 квітня 2005 року державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцем 1/4 ідеальної частини спірного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель ОСОБА_7 є її син ОСОБА_6 .

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31 липня 2008 року за ОСОБА_9 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 визнано право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення суду за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на 1/4 частину спірного будинку (Витяг від 3 вересня 2008 року).

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28 листопада 2011 року за ОСОБА_9 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 визнано право власності на 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного рішення суду за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на вказаний будинок (Витяг від 28 грудня 2011 року).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 червня 2021 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_2 житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0464 га, призначену для обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

30 червня 2021 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірний житловий будинок, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року скасовано рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 листопада 2011 року та відмовлено у задоволенні позову Дзядик (тепер - ОСОБА_5 ) до Сокальської міської ради, з участю третьої особи: ДКП ЛОР «Червоноградське МБТІ», про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Оскаржуване рішення мотивоване наступним.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Відповідно до статті 549 цього Кодексу спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном.

Встановлено, що ОСОБА_4 проживав та був зареєстрованим у спірному будинку на день смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відмовився від прийняття спадщини, а тому відповідно до ст. 549 ЦК Української РСР (чинної на момент смерті спадкодавця) він є таким що прийняв спадщину після смерті матері, якій на праві власності належала 1/2 частина спірного будинку, як одному з подружжя. Оскільки на час смерті ОСОБА_7 з нею проживали та були зареєстровані: чоловік ОСОБА_8 , син ОСОБА_4 (позивач) та син ОСОБА_6 , то позивач успадкував 1/6 частину спірного житлового будинку, що є 1/3 половини будинку, яка належала спадкодавцеві.

Згідно постанов Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Рішенням суду від 31 липня 2008 року за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6 , яка належала йому на підставі оскаржуваного позивачем свідоцтва про право на спадщину від 27 квітня 2005 року.

Рішення суду не було оскаржене та набрало законної сили. На підставі цього рішення за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20103284 від 3 вересня 2008 року.

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року скасовано рішення суду від 28 листопада 2011 року, яким визнано за ОСОБА_5 право власності на 3/4 частин спірного будинку після смерті ОСОБА_8 та в задоволенні позову відмовлено. Судом апеляційної інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належну їй 1/2 частину спірного житлового будинку, яку прийняли ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Встановлено, що права позивача на спадкування 1/6 частини спірного будинку були порушені.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно із постановами Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15, за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною п`ятою статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна передбачене ст. 388 ЦК України, мають у тому числі спадкоємці власника.

Встановлено, що на момент розгляду справи право власності на спірний житловий будинок в цілому зареєстровано не за ОСОБА_5 , а за наступним набувачем - ОСОБА_2 , належним способом захисту прав позивача, як спадкоємця є подання віндикаційного позову про витребування майна, зокрема належної позивачу 1/6 частини спірного житлового будинку, а не визнання недійсною реєстрації права власності на це майно за ОСОБА_2 та визнання права власності на житловий будинок.

ОСОБА_5 пропонувала позивачу укласти мирову угоду, за умовами якої вона пропонувала ОСОБА_4 73 216,29 грн. компенсації за його 1/6 частину спірного житлового будинку та внесла кошти на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації. Ці умови позивач не прийняв.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову. Проте, на думку колегії суддів, суд першої інстанції помилився в мотивах такої відмови.

Колегія суддів виходить із наступного.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

У постанові від 2 листопада 2021 року (справа № 925/1351/19) Велика Палата Верховного Суду висловила наступні висновки.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав).

Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі прав.

За відсутності в Державному реєстрі прав відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Відомості з Державного реєстру прав презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

У постанові від 9 листопада 2021 року (справа № 466/8649/16-ц) Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.

Ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем.

Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав в частині належності права власності на спірне майно.

Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

У постанові від 23 листопада 2021 року (справа у справі № 359/3373/16-ц) Велика Палата Верховного Суду зауважила наступне.

Якщо земельною ділянкою неправомірно заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У постанові від 2 серпня 2023 року (справа № 308/8629/19) Верховний Суд висловився щодо питання витребування майна з володіння добросовісного набувача.

Верховний Суд дійшов висновку, що при розгляді справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України в поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «…суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, як про це зазначала раніше Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням». Такими обставинами можуть бути, зокрема: підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем; порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи; спрямованість волевиявлення учасників правовідносин; їхні фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Верховний Суд зазначив, що добросовісний набувач не може нести відповідальність через порушення третіх осіб, які були вчинені в межах процедур, призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України), якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови ВП ВС від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова ВП ВС від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див. пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти («East/West Alliance Limited» проти України»).

Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Є встановленим, що відповідач ОСОБА_2 набула право власності на спірний будинок, на частину якого претендує позивач, за договором купівлі-продажу від 30 червня 2021 року, укладеним між нею та ОСОБА_5 , до скасування 13 грудня 2022 року рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 листопада 2011 року, на підставі якого продавець набула право власності на частину спірного будинку. Відомості того, що право ОСОБА_5 на 1/4 спірного будинку скасовано, відсутні. Позивач претендує на 1/6 його частину.

Судом не встановлено обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача ОСОБА_2 , яка не могла при купівлі спірного будинку передбачати наявність ризику того, що право власності на будинок може бути припинено у зв`язку з тим, що рішення районного суду про визнання за продавцем права власності на спірне майно буде скасоване. ОСОБА_2 посилається на те, що нею проведено перебудову та ремонт приданого у 2021 році будинку, про що було відомо позивачу.

Витребування спірного будинку у ОСОБА_2 (добросовісного набувача), яка набула спірне майно за відплатним договором, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. У такому випадку на відповідача ОСОБА_2 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 2 листопада 2021 року (справа № 925/1351/19) зазначила, що втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить статті 388 ЦК України та призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат, що є неприпустимим, оскільки покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного суду від 22 лютого 2023 року (справа № 202/8669/19).

Поведінка позивача свідчить про те, що він не має інтересу до спірного будинку, а бажає отримати компенсацію вартості належної йому частки у цьому будинку. На це він посилається, зокрема, у позовній заяві та апеляційній скарзі. Позивач не позбавлений можливості звернення до ОСОБА_5 , яка відчужила спірний будинок, для отримання такої компенсації.

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. В решті оскаржуване рішення належить залишити без змін.

Керуючись: ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2023 року змінити та викласти мотивувальну частину цього рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 липня 2024 року.

Головуючий -______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Ю.Р. Мікуш ______________ Р.В. Савуляк