КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/2825/24
Провадження № 2-к/488/3/24
УХВАЛА

Іменем України

10.07.2024 року м. Миколаїв

Суддя Корабельного районного суду м. Миколаєва Селіщева Л.І., ознайомившись із клопотанням ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник - ОСОБА_2 звернувся до суду із даним клопотанням, в обґрунтування якого вказав, що рішенням Дільничного суду м. Швебіш-Гюмонд (Республіка Німеччина) від 20.09.2023 р. у справі № 6F 465/23 ухвалено до рішення сімейного суду - Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.05.2020 р. (справа № 488/4155/19 провадження № 2/488/466/20) внести зміни, зокрема, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено опікуном над дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно вказаного судового рішення, Дамір Порядинський народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.05.2020 р. (справа № 488/4155/19 провадження № 2/488/466/20), мати дитини - ОСОБА_12 перебуває на постійному стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні. У зв`язку з цим, дитина спочатку була прийнята на виховання до сім`ї свого прадіда по материнській лінії - ОСОБА_6 , який став її опікуном над ОСОБА_7 та його братом - ОСОБА_8 .

За згодою опікуна дитини - ОСОБА_6 , дитина - ОСОБА_7 з тримісячного віку перебував у сім`ї заявника по даній справі - ОСОБА_1 та його співмешканки - ОСОБА_9 , які здійснювали за ним догляд, і яких дитина вважає своїми батьками.

З вересня 2022 року сім`я заявника, разом з ОСОБА_7 та власною дочкою, проживає у м. Швебіш-Гюмонд (Республіка Німеччина). Матері ОСОБА_7 було призначено піклувальницю і вона проживає у сім`ї свого діда - ОСОБА_6 .

06.03.2023 р. ОСОБА_10 оформив довіреність на заявника та його співмешканку, якою уповноважив їх на прийняття таких рішень стосовно ОСОБА_7 : реєстрація та перереєстрація у школі; поїздки з класом або шкільні екскурсії; прийняття рішень, необхідних з медичної точки зору та в`їзд та виїзд до інших країн.

Рішенням Дільничного суду м. Швебіш-Гюмонд (Республіка Німеччина) від 20.09.2023 р. встановлено, що заявник - ОСОБА_2 піклується про ОСОБА_7 та виховує його у своїй родині з тримісячного віку, тому за згодою усіх задіяних сторін, у т.ч. матері дитини, заявнику має бути надано опікунство над дитиною. Дане судове рішення набрало законної сили 20.10.2023 року.

Відповідно до свідоцтва 22.05.2024 Дільничного суду м. Швебіш-Гюмонд (Республіка Німеччина) ОСОБА_3 призначено опікуном ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заявник зазначає, що вищевказане судове рішення потрібно визнати в Україні для можливості заявника перетинати державний кордон України разом із дитиною і здійснювати в Україні права та обов`язки опікуна дитини належним чином.

Посилаючись на викладене, заявник у своєму клопотанні просить суд:

-визнати в Україні рішення Дільничного суду м. Швебіш-Гюмонд (Республіка Німеччина), ухвалене в особі судді дільничного суду пані Шох від 20.09.2023 р. у справі № 6F 465/23, яким до рішення сімейного суду - Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.05.2020 р. (справа № 488/4155/19 провадження № 2/488/466/20), внесено зміни, які полягають у тому, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призначено опікуном над дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ознайомившись із клопотанням та доданими до нього матеріалами, приходжу до наступного висновку.

Загальний процесуальний порядок визнання та приведення до виконання рішень іноземних судів, що підлягають примусовому виконанню в Україні врегульовано Законом України «Про міжнародне приватне право» та главою 2 розділу ІХ Цивільного процесуального кодексу України.

Так, відповідно до ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 17 Постанови Верховного Суду України від 24.12.1999 №12 "Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу України" не потребують виконання рішення про: визнання прав; оголошення банкрутом; визнання недійсними певних актів; визнання, оспорювання батьківства; позбавлення батьківських прав; розірвання шлюбу; встановлення фактів, що мають юридичне значення; усиновлення; визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

У розділі ІХ ЦПК України "Визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражів в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів" окремо регулюється питання визнання та звернення до виконання рішень іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню (Глава 1), та визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню (Глава 2).

Так, відповідно до ст. 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України або за принципом взаємності.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що якщо застосування права іноземної держави залежить від взаємності, то вважається, що воно існує, оскільки не доведено інше.

Таким чином, принцип взаємності означає, що рішення суду певної держави повинно визнаватись та виконуватись в Україні, якщо тільки немає доказів того, що рішення українських судів не визнаються і не можуть бути виконані на території такої держави.

Україна та Федеративна Республіка Німеччина є Договірними Державами Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року (далі - Конвенція). Ця Конвенція була ратифікована Україною 14.09.2006 року і набрала чинності для України 01.02.2008 р.

Конвенцією визначено її цілі, якими є: визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; визначити, яке право застосовується такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; визначити право, що забезпечується до батьківської відповідальності; забезпечити визнання та виконання таких заходів в усіх Договірних Державах; запровадити таке співробітництво між органами Договірних держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції.

Згідно із ст. 2 Конвенції вона застосовується до дітей до моменту їхнього народження до досягнення ними 18 року.

Статтею 3 Конвенції визначено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема, права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.

У статті 5 Конвенції зазначено, що судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

З урахуванням статті 7 у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.

Відповідно до ст. 24 Конвенції без шкоди для пункту 1 статті 23, будь-яка зацікавлена особа може звернутися до компетентних органів Договірної Держави з проханням про прийняття рішення щодо визнання або невизнання заходу, ужитого в іншій Договірній Державі. Процедура визначається правом Держави, в якій було подано прохання.

Згідно з ч.1 ст. 23 Конвенції заходи, ужиті органами Договірної Держави, визнаються в силу закону в усіх інших Договірних Державах.

Випадки, за яких може бути відмовлено у визнанні рішення передбачені п.2 ст.23 Конвенції.

Відповідно до положень ст. 472 ЦПК України визначено порядок подання клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи:

1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання;

2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні;

3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналізуючи зміст клопотання заявника та додані до нього матеріали, приходжу до висновку, що вони не відповідають вимогам ч. 2 ст. 472 ЦПК України, зокрема, копія рішення іноземного суду про визнання якого просить заявник, не засвідчена належним чином (зокрема, шляхом проставлення апостилю). Апостиль - це додаткове підтвердження дійсності іноземного документа. Гаагська конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (конвенція про апостиль), між Німеччиною і Україною набула чинності в липні 2010 року. Апостиль підтверджує дійсність підпису та, за наявності, печатки особи, яка підписала документ і має повноваження на виготовлення документа. Компетентними органами для проставлення апостилю є установи країни, в якій було видано документ, а саме німецькі установи для німецьких документів і українські установи для українських документів.

Апостиль складається з усталеного тексту і проставляється безпосередньо на документ або на аркуш паперу приєднаний до документу. Конвенція не застосовується щодо документів, які видані дипломатичними або консульськими представниками, чи документів, які стосуються торгівельного обміну чи митних проваджень.

Крім цього, до клопотання не додано офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили. При цьому у самому рішенні зазначено про порядок його оскарження, з чого вбачається, що воно не набирає законної сили негайно, тобто з моменту проголошення.

З урахуванням вищенаведеного та керуючись ст.ст. 472, 466 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню - залишити без розгляду та повернути його разом із доданими до нього документами, заявнику.

Ухвала суду може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Л.І. Селіщева