Дата документу 09.07.2024
Справа № 501/1036/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: Акціонерного товариства «АКЦЕНТ БАНК»

предмет та підстави позову: про захист прав споживача та зобов`язання вчинити певні дії,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

ухвалив рішення про наступне та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 18.03.2024 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «АКЦЕНТ БАНК» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити певні дії, згідно якого просить суд:

- зобов`язати Акціонерне товариство «АКЦЕНТ БАНК» відшкодувати позивачу грошові кошти в розмірі 12448,80 грн.;

- зобов`язати Акціонерне товариство «АКЦЕНТ БАНК» відновити залишок коштів на його картковому рахунку до стану здійснення несанкціонованих операцій.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є споживачем кредитних послуг Акціонерного товариства «АКЦЕНТ БАНК», має відкриту «Кредитну картку «Зелена» у даній банківській установі.

Позивач стверджує, що 23.11.2023 він став жертвою шахрайських дій на суму 12448,80 грн., тобто безпідставно списаних коштів з рахунку, відкритому у Акціонерному товаристві «АКЦЕНТ БАНК».

Невідкладно після того, як позивач дізнався про незаконне списання коштів, він звернувся до клієнтської підтримки Акціонерного товариства «АКЦЕНТ БАНК» з повідомленнями про те, що зазначені транзакції вчинені не ним.

У відповіді на звернення, відповідач вказав, що Банком зроблено висновки, що списання з рахунку «Зелена» від 23.11.2023 стало можливим внаслідок передачі ОТП-пароля від мобільного оператора та ПІН-коду картки за допомогою третіх осіб, які мали змогу зробити дублікат сім-картки та потрапити у застосунок АБанк24 та провести операції.

Позивач вказує в позові, що ним не розголошувалась інформація третім особам про номери карткових рахунків, пін-коди та інша конфіденційна інформація, картки не губились, доступу до них треті особи не мали.

Двічі, а саме 29.11.2023 та 26.12.2023 позивач звертався із скаргами до Національного банку України стосовно неправомірних дій відповідача.

У відповіді на скарги від 29.11.2023 та 26.12.2023 Національний банк України зазначив, що під час проведеного розслідування порушень відсутні повноваження стосовно впливу на банки з метою вчинення певних дій на користь їх клієнтів.

Також, позивач вказує, що він звернувся із заявою про скоєння злочину до поліції, по якій досудове розслідування не розпочато.

Відповідач відмовився в добровільному порядку повернути належні позивачу грошові кошти, тому позивач змушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Представник Акціонерного товариства «АКЦЕНТ БАНК» 14.05.2024 надав до суду відзив на позов (а.с.43-47), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що:

- при перевірці встановлено, що саме позивач втратив інформацію, що дала змогу провести вказані операції в застосунку А24;

- факт звернення позивача до поліції не доводить вину Банку.

Також у відзиві представник відповідача просить суд розглядати справу без його участі (а.с.47).

В судовому засіданні позивач просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи від 18.03.2024 позовна заява розподілена на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.37).

Ухвалою суду від 27.03.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.40-41).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивач є споживачем кредитних послуг Акціонерного товариства «АКЦЕНТ БАНК», має відкриту «Кредитну картку «Зелена» у даній банківській установі, що підтверджується паспортом споживчого кредиту «Кредитну картку «Зелена», випискою по картці клієнта ОСОБА_1 (а.с.5-6, 7-16).

ОСОБА_1 звернувся до клієнтської підтримки Акціонерного товариства «АКЦЕНТ БАНК» з повідомленнями про те, що транзакції із списання коштів з його банківської картки вчинені не ним.

У відповіді на звернення, відповідач вказав, що Банком зроблено висновки, що списання з рахунку «Зелена» від 23.11.2023 стало можливим внаслідок передачі ОТП-пароля від мобільного оператора та ПІН-коду картки за допомогою третіх осіб, які мали змогу зробити дублікат сім-картки та потрапити у застосунок АБанк24 та провести операції (а.с.17-18).

Позивач 29.11.2023 та 26.12.2023 звертався із скаргами до Національного банку України стосовно неправомірних дій відповідача.

У відповіді на скарги від 29.11.2023 та 26.12.2023 Національний банк України зазначив, що під час проведеного розслідування порушень, відсутні повноваження стосовно впливу на банки з метою вчинення певних дій на користь їх клієнтів (а.с.19-20, 21-22).

Позивач звернувся із заявою про скоєння злочину до поліції, по якій досудове розслідування не розпочато, що підтверджується копіями відповідей з відділу поліції (а.с.23-26).

ІV. Оцінка Суду.

Згідно із частинами 1-3 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до частин 1-3 ст.1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом (ст.1073 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та Закону.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно із п.37.2. ст.37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно із ст.7, пунктами 38.1, 38.4 ст.38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійснення розрахункових операцій за допомогою платіжних інструментів та створення системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання.

Із положень п.39.2 ст. 39 цього Закону вбачається, що при проведенні переказу його суб`єкти мають здійснювати в межах своїх повноважень захист відповідної інформації від несанкціонованого доступу до інформації; несанкціонованих змін інформації; несанкціонованих операцій з компонентами платіжних систем.

Пунктом 39.4 ст.39 Закону встановлено, що працівники суб`єктів переказу повинні виконувати вимоги щодо захисту інформації при здійсненні переказів, зберігати банківську таємницю та підтримувати конфіденційність інформації, що використовується в системі захисту цієї інформації.

Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32. ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу.

Ініціювання переказу коштів може, в тому числі, здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки (ст.21 вказаного Закону).

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами 5-7 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також в інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено факт порушення прав ОСОБА_1 , як споживача та підтверджується сукупністю наявних у справі доказів. Позивач не мав наміру та волевиявлення на здійснення 23.11.2023 будь-яких банківських операцій за своїм банківським рахунком, використання кредитних коштів, своїми діями чи бездіяльністю не сприяла розголошенню особистих даних, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, третіх осіб на вчинення таких дій не уповноважувала, після виявлення списання коштів з її рахунку відразу звернулася із заявою до поліції та повідомив банк.

При цьому, 23.11.2023 зафіксовано зняття з рахунку позивача кредитних коштів, сума яких у подальшому фактично став підставою для здійснення відповідних нарахувань банком за кредитним договором та причиною виникнення заборгованості за ним.

Посилання відповідача на те, що позивач розголосив особисту інформацію, після чого доступ до його даних могли отримати треті особи, ґрунтується виключно на припущеннях банку та спростовується наданими суду відповідачем доказами.

Водночас відповідач не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які би безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач платіжної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей за платіжною карткою, його особового рахунку, акаунту чи застосунку АБанк24 незаконному використанню номеру платіжної карти, пін-кодів та терміну дії чи іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 23.09.2019 року (справа №335/4131/18), оцінюючи ефективність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід враховувати, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок шахрайських дій незаконно списані кошти, в зв`язку з чим зобов`язання Акціонерного товариства «АКЦЕНТ БАНК» відновити залишок коштів на картковому рахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до стану здійснення несанкціонованих операцій, відповідає заявленому позивачем способу захисту з уточненням порядку його виконання.

З огляду на вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «АКЦЕНТ БАНК» про захист прав споживача та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство «АКЦЕНТ БАНК» відновити залишок коштів на картковому рахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до стану здійснення несанкціонованих операцій.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко