СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/4791/24

пр. № 2/759/2628/24

23 липня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва, у складі головуючої судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Натальчук А.І., за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ФОП ОСОБА_2 , у якому просить стягнути з відповідача на свою користь забргованість у сумі 58 593,13 грн, з яких 28 498,00 грн - сума боргу, 24 387,34 грн - інфляційне збільшення, 5 707,79 грн - штрафні санкції.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що між її чоловіком ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 08.07.2016 року було укладено договір підряду№ 8/07, відповідно до умов якого сторона виконавця зобов`язалася за завданням замовника надати послуги з виготовлення, доставки, монтажу металовиробів в порядку та на умовах визначених договором на об`єкті замовника, а саме в приватному будинку за адресою АДРЕСА_1 , а інша сторона оплатити зазначені послуги.

ОСОБА_3 за вказаним договором було сплачено виконавцю грошові кошти в сумі 26 767,00 грн., що встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.09.2021 року у справі №759/15578/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31.05.2022 року. Оскільки ФОП ОСОБА_2 умови договору підряду виконано не було, вказані грошові кошти було стягнуто з підрядника на користь замовника.

При цьому ОСОБА_1 були здійснені оплати за Договором підряду на картку Приватбанку № НОМЕР_3 ОСОБА_2 загальним розміром на суму 28 498,00 грн: 1) 9018,00 грн. - квитанція 0888-6315-0020-0149 від 07 червня 2017 року; 2) 9980,00 грн. - квитанція 0912-5982-9717-0638 від 01 липня 2017 року; 3) 9500,00 грн. - платіжна інструкція Р24АР24А254024525А57169 від 06 липня 2017 року.

Позивач вказує, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 03.09.2021 року у справі №759/15578/20 підтверджено, що перерахування нею на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 28 498,00 грн здійснено без відповідної правової підстави. Оскільки між сторонами були відсутні правовідносини, вказана сума є безпідставно отриманими відповідачем грошовими коштами, які підлягають поверненню позивачу на підставі статей 625, 1212, 1213, 1214 ЦК України.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У запереченнях на позовну заяву ФОП ОСОБА_2 вказала, що не погоджується із заявленимим позивачем вимогами, вважаючи їх безпідставними, оскільки рішення суду від 03.09.2021 у справі №759/15578/20 про стягнення заборгованості за договором підряду від 08.07.2016 року, укладеного з ОСОБА_3 , виконано нею у повному обсязі. Позивач зловживає своїми правами, звертаючись до суду із декількома позовами з тотожними позовними вимогами. ОСОБА_1 не є стороною договірних відносин, а отже не може бути стороною у справі. Також просить суд застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, ураховуючи до договір підряду укладався з ОСОБА_3 08.07.2016 року. Просить стянути з позивача на свою користь понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

09.07.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначено про безпідставність для залишення позову без розгляду, наголошено на тому, що строки позовної давності пропущені не були та на тому, що вимоги щодо стягнення суми безпідставно отриманих коштів, а також їх інфляційного збільшення та штрафних санкцій є такими, що ґрунтуються на нормах Цивільного кодексу України.

Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні не подавалися.

З підстав наведених вище, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року у справі № 759/15578/20, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_3 збитки за договором підряду у розмірі 26 767,00 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 1 037,85 грн.

У вказаній справі суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 сплачено на користь ОСОБА_2 за договором підряду грошові кошти у розмірі 26 767,00 грн., які підлягали поверненню через невиконання ФОП ОСОБА_2 умов договору підряду.

Також вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 були здійснені оплати ОСОБА_2 загальним розміром на суму 28 498,00 грн: 1) 9018,00 грн. - квитанція 0888-6315-0020-0149 від 07 червня 2017 року; 2) 9980,00 грн. - квитанція 0912-5982-9717-0638 від 01 липня 2017 року; 3) 9500,00 грн. - платіжна інструкція Р24АР24А254024525А57169 від 06 липня 2017 року без зазначення призначення платежу.

Зокрема суд дійшов висновку, що оплати цих грошових коштів за договором підряду № 8/07 іншою особою - ОСОБА_1 можуть бути допустимим згідно до ст. 528 ЦК України лише у випадку ідентифікації спрямування коштів і яким може бути зазначення призначення платежу.

А тому суд вважав, що доказів того, що оплата за квитанціями, платником у яких вказана ОСОБА_1 здійснена на виконання умов договору підряду від 08 липня 2016 року № 8/07 у матеріалах цивільної справи немає.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 травня 2022 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 вересня 2021 року залишено без змін.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав.

Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.04.2024 року у справі №124/12240/22.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вiдповiдно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 11, ч.ч.1,2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цьогоКодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Як на підставу заявлених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач отримала кошти в сумі 28 498,00 грн. без достатньої правової підстави, у зв`язку з тим, що ці кошти були перераховані за відсутності між сторонами договірних правовідносин.

Тобто, за твердженнями позивача, безпідставне набуття відповідачем грошових коштів було результатом саме поведінки відповідача.

Однак, таке обґрунтування позову викликає об`єктивні сумніви, оскільки належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження безпідставності перерахування відповідачу коштів позивач не надала та жодних обставин, які б свідчили про можливість зазначеного, суд не встановив.

Із вимогою до відповідача про повернення коштів позивач не зверталася, а після спливу майже шести років з часу здійснення перерахунку коштів звернулася до суду із позовом щодо їх повернення як безпідставно набутих, вказуючи, що такі кошти були перераховані нею відповідачу без відповідної правової підстави.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Із матералів справи вбачається, що ОСОБА_1 перерахувала ОСОБА_2 грошові кошти на її картковий рахунок, призначення платежу: «переказ коштів», знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту набуття відповідачем грошових коштів безпідставно, а тому у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати у межах сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1 211,20 грн. не підлягають відшкодуванню відповідачем, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо вирішення питання про відшкодування відповідачу судових витрат, понесених на правову допомогу у розмірі 9 000,00 грн суд зазначає на ступне.

За частиною другою статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносяться і витрати на професійну правничу допомогу, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України)

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у матеріалах справи містяться: договір - доручення №108/24 про надання правової допомоги від 16.03.2024 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Горянською К.І.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №10547/10; ордер на надання правничої допомоги від 08.04.2024 серії АІ №1453471; додаткова угода (акт виконаних робіт) від 08.04.20234 року до договору - доручення про надання правової допомоги; платіжна інструкція Р24АD9210 від 09.04.2024 року на суму 9 000,00 грн (призначення платежу: оплата згідно угоди від 08.04.2024 року до договору - доручення №108/24 про надання правової допомоги від 16.03.2024 року від ОСОБА_2 ).

Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Стороною позивача не було подано заяви із зазначенням того, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є завищеним та неспівмірним.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суд дійшов висновку про те, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає стягненню з позивача на користь відповідача в сумі 9 000,00 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн (дев`ять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ФОП ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя Н.О. Горбенко