ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1343/24 Номер провадження 22-ц/814/2698/24Головуючий у 1-й інстанції Герцов О. М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

за участю секретаря: Дороженка Р.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Карлівського районного суду Полтавської області від 21 травня 2024 року в частині вимог щодо визначення місця проживання дитини по справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за заявою подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2024 року заявники звернулися до суду із заявою про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 27.10.2012 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис №2931. Одночасно просили їх спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати з батьком на його самостійному вихованні і утриманні.

Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 21 травня 2024 року у відкриття окремого провадження в частині вимог щодо визнання місця проживання дитини у справі за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Відкрито в порядку окремого провадження справу за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Не погодившись з даною ухвалою суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 оскаржили її в апеляційному порядку в частині відмови у відкритті провадження щодо вимог про визначення місця проживання дитини.

Зазначали, що вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини є поєднаними вимогами, які не можуть бути штучно розірваними і мають розглядатись в порядку окремого провадження згідно до вимог ст. 293 ЦПК України, оскільки відсутній спір і статус особи, яка звертається до суду, визначається як заявник.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 08.05.2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою в порядку окремого провадження про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком.

Заявниками в своїй спільній заяві вказано, що спору про місце проживання дитини з батьком у них немає та між ними укладено договір в порядку ч. 1 ст. 109 СК України, який вони приєднали до заяви, зазначаючи про неможливість посвідчити його нотаріально з огляду на те, що ОСОБА_2 є громадянкою рф.

Суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині визначення місця проживання дитини, виходив з того, що дана вимога не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а також вказав на укладений батьками договір, що свідчить про відсутність між ними спору з приводу місця проживання неповнолітнього сина.

Колегія суддів погоджується з постановленою судом першої інстанції ухвалою з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За правилами ч. 1 ч. 3 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

В порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК України) провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу.

Посилання в апеляційній скарзі щодо вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, є поєднаними вимогами, які не можуть бути розірванні є безпідставними, суперечать положенням ст. 293 ЦПК України та зводяться до власного тлумачення норм права, оскільки закон чітко визначає порядок розгляду справ окремого провадження.

В даному випадку, подаючи спільну заяву про розірвання шлюбу в порядку ст. 109 СК України, заявниками безпідставно заявлено вимогу про залишення неповнолітнього сина проживати з батьком на його самостійному вихованні і утриманні, яка не підлягає розгляду за правилами окремого провадження як виду непозовного цивільного судочинства.

В даному випадку вимога про визначення місця проживання дитини спільно з батьком, з одночасним вирішенням питання про самостійне виховання та утримання ним свого сина - фактично є позовною вимогою, яка має вирішуватися в позовному провадженні в порядку вирішення спору між батьками.

За вказаних обставин, судом першої інстанції вірно застосовані норми процесуального права та зроблено правильний висновок про відсутність підстав для відкриття справи в порядку окремого провадження в частині вимог про визнання місця проживання дитини за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять посилання на обставини, які б свідчили про їх помилковість та невірне застосування норм процесуального права.

Так, тлумачення апелянтом положень ст. 109 СК України, які на його думку, дозволяють при розгляді спільно поданої подружжям заяви про розірвання шлюбу одночасно в порядку окремого провадження вирішувати питання про місце проживання дитини - не ґрунтується на законі і є помилковим.

Так, за змістом ст. 109 СК України подружжя наділено правом подати до суду заяву про розірвання шлюбу, при цьому останні мають подати письмовий договір про те, з ким із них будуть проживати діти.

Тобто, положення вказаної статті, позаяк і вимоги ст. 293 ЦПК України не визначають правових підстав для розгляду спільно із заявою про розірвання шлюбу в порядку окремого провадження вимоги про визначення місця проживання дитини, а лише вказують на необхідність при вирішенні такого питання додати відповідний договір про узгоджене між ними місце проживання неповнолітньої дитини та вказати, яку участь у забезпеченні умов її життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей.

За вказаних обставин апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції, як постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Карлівського районного суду Полтавської області від 21 травня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 липня 2024 року.

Судді: О.І. Обідіна С.Б. Бутенко О.В. Прядкіна