ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 липня 2024 року

м. Харків

справа №638/10881/23

провадження №22-ц/818/1561/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Комунальне підприємство «Харківпарксервіс»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Харківпарксервіс» про розірвання трудового договору, стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2024 року, постановлене суддею Аркатовою К.В.

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати безстроковий трудовий договір, укладений між нею та відповідачем 30 грудня 2011 року, зобов`язати відповідача внести запис до трудової книжки про звільнення, у відповідності до вимог статті 38 КЗпП України, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції та компенсацію за невикористану щорічну відпустку.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд не взяв до уваги, що суд безпідставно в порушення норм процесуального права прийняв до розгляду відзив відповідача. При цьому відповідач нехтував своїми процесуальними обов`язками. Суд допустився надмірного формалізму, неправомірно зазначив про ненадання достатніх доказів позивачем на обґрунтування позовних вимог. Суд проігнорував, що поданий позивачкою позов є її твердим наміром на звільнення. Підстав для утримання на роботі без її волі не вбачається.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не доведено факту подання заяви про звільнення з посади головного бухгалтера у порядку статті 38 КЗпП, підстав вважати недійсним або скасованим наказ про надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати до скасування воєнного стану не вбачається. Суд окремо наголошував на відсутності підстав вважати, що трудові відносини між сторонами припинені. Тому відсутні підстави для виплати позивачці грошових коштів.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що 30 грудня 2011 року між сторонами укладено трудовий договір, згідно з яким позивачку прийнято на посаду головного бухгалтера.

30 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з письмовою заявою про звільнення із займаної посади 04.11.2022 року, відповідно до ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із поважністю причин звільнення: з веденням бойових дій у районі, у якому розташоване підприємство, та існуванням загрози для життя і здоров`я, дану заяву направлено на адресу відповідача 01.11.2022 року шляхом поштового відправлення AT «Укрпошта» з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (копія додається), яке повернуто за закінченням терміну зберігання, відповідно до «Довідки про причини повернення» від 03.12.2022 року.

04 листопада 2022 року на адресу відповідача направлено листа про неможливість вручення заяви про звільнення та неотримання відповіді на заяву про звільнення, направлену листом з поштовим відправленням, а також необхідністю видачі трудової книжки, даний лист направлено на адресу відповідача 05.11.2022 року шляхом поштового відправлення AT «Укрпошта» з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернуто позивачу за закінченням терміну зберігання, відповідно до «довідки про причини повернення» від 14.12.2022 року.

04 листопада 2022 року позивачем направлено листа на адресу Департаменту інфраструктури Харківської міської ради, оскільки за ним закріплено функції управління КП «Харківпарксервіс», з проханням сприяти у вирішенні питання про звільнення та видачі відповідного наказу, повернення трудової книжки та проведення відповідних розрахунків, даний лист направлено на адресу Департаменту інфраструктури Харківської міської ради 05.11.2022 року шляхом поштового відправлення AT «Укрпошта» з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що повернуто за закінченням терміну зберігання, відповідно до «довідки про причини повернення» від 07.12.2022 року.

З листа Департаменту інфраструктури Харківської міської ради вбачається, що КП «Харківпарксервіс» є самостійним суб`єктом господарювання і Департамент інфраструктури Харківської міської ради, здійснюючи функції управління, не має права втручатися в оперативну і господарську діяльність підприємства, у тому числі і по суті зазначеного питання.

07 квітня 2023 року, на адресу КП «Харківпарксервіс» позивач направила листа щодо недотримання відповідачем законодавчих приписів у сфері трудових відносин та припинення трудового договору, даний лист направлено на адресу відповідача 07.04.2023 року шляхом поштового відправлення AT «Укрпошта» з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, описом вкладення, яке повернуто за закінченням терміну зберігання, відповідно до «Довідки про причини повернення» від 19.05.2023 року.

05 липня 2023 року на адресу КП «Харківпарксервіс» ОСОБА_1 надіслано запит про надання інформації щодо розміру заробітної плати за останні шість місяців та про кількість днів не використаної щорічної відпустки, однак, позивач зазначає, що на цей запит відповіді не отримала.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 наголошувала на порушенні її права на працю зі сторони КП «Харківпарксервіс», оскільки в позасудовому порядку вирішити питання щодо розірвання трудового договору не можливо, вона вимушена звернутися до суду.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У пункті 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 1 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно частини 2 статті 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили (частина 3 статті 38 КЗпП України).

Наведене в сукупності свідчить, що стаття 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин, які зазначені в частині першій статті 38 КЗпП України. Тобто перелік таких причин не є вичерпним.

Суд зазначає, що поважність причин повинна вирішуватись в кожному конкретному випадку.

Як убачається з матеріалів справи, 28 лютого 2022 року ОСОБА_1 подано заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на 15 календарних днів з 01.03.2022 року.

Наказом КП «Харківпарксервіс», від 28 лютого 2022 року № 4 про відпустку без збереження заробітної плати, відповідно до якого ОСОБА_1 надано відпуску без збереження заробітної плати за згодою сторін до 16 березня 2022 року.

15 березня 2022 року ОСОБА_1 подано заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 16.03.2022 року до припинення або скасування військового стану у зв`язку із виїздом за кордон для збереження життя.

Згідно із Наказом КП «Харківпарксервіс» від 15 березня 2022 року № 5 про відпустку без збереження заробітної плати, відповідно до якого ОСОБА_1 надано відпуску без збереження заробітної плати за згодою сторін з 16 березня 2022 року до скасування воєнного стану.

Таким чином позивачка скористалась наданим їм правом та отримала відпустку без збереження заробітної плати до закінчення або припинення військового часу.

Як убачається з Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань 02.03.2022 року було встановлено порушення законів та звичаїв війни, влучення снаряду в будівлю на провулку Соборному 1 було пошкоджено будівлю та знищено документи.

Як убачається з листів наданих позивачкою, вони направлені відповідачу на адресу АДРЕСА_1 .

Оскільки будівля в якій перебувала юридична особа (відповідач) була пошкоджена внаслідок обстрілу, то отримання кореспонденції за цією адресою є неможливим.

При цьому судова колегія вважає за необхідне розірвати трудовий договір укладений між позивачкою та КП «Харківпарксервіс» на підставі ч. 1 статті 38 КЗпП України, оскільки дія зазначеної норми не припинена. Позивачка наполягає на розірванні трудового договору за ініціативою працівника. В інший спосіб, аніж у судовому порядку, вирішити це питання не може.

Право на звільнення позивача передбачене КЗпП. Підстав для відмови у задоволенні позову у зазначеній частині не вбачається.

Вимоги про стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягають, оскільки позивачка скористалась наданим їй правом на пішла у неоплачувану відпустку без збереження заробітної плати.

Даних про наявність заборгованості по заробітній платі матеріали справи не містять. Тому підстав для стягнення сум, а також застосування ст. 117 КЗпП не вбачається.

Також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, оскільки позивачкою не надано доказів наявності в неї та кількості днів невикористаної відпустки.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Статтями12,81 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вказаного рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове,яким позовні вимоги - задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст.367,368,369,376,381,382,383,384 ЦПК Українисуд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2024 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвати трудовий договір, укладений між ОСОБА_1 та Комунальним підприємством «Харківпарксервіс» за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 18.07.2024