Унікальний номер справи 369/1790/22
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/8019/2024
Головуючий у суді першої інстанції Т. В. Дубас
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

10 липня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретарі судового засідання Рудик О. Л., Авєлін А. О.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2023 року, ухвалене у складі судді Дубас Т. В., в примішенні Києво - Святошинського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики, укладеного у вигляді розписки, недійсним.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначено, що 25.03.2019 за невідомих причин зник його рідний брат ОСОБА_5 , який був знайомий із чоловіком ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . Відомо, що між ОСОБА_3 та його рідним братом були фінансові відносини, проте, які саме йому не відомо. Через деякий час після зникнення брата у квітні 2019 року на його адресу почали телефонувати невідомі особи та вимагати повернення боргів брата у розмірі 1,7 мільйонів доларів США. ОСОБА_3 відразу після зникнення брата запропонував йому допомогу в його пошуках, оскільки вони були давніми знайомими та прихожанами Храма Спасителя «Крюківщина». У той час, коли намагалися знайти брата, ОСОБА_3 зателефонував його дружині та запропонував поїхати разом на останнє відоме місце перебування брата. За час руху дорогою до визначеного місця, ОСОБА_3 психологічно тиснув на дружину та повідомив їй, що у разі неповернення грошових коштів настануть негативні наслідки та просив організувати з ним зустріч. Під час зустрічі ОСОБА_3 психологічно тиснув на нього та залякував невідомими людьми, які мають намір фізично розправитися із ним та його сім`єю через борги брата і повідомив шляхи вирішення цієї проблеми - написання фіктивної розписки на його ім`я про отримання в борг від нього суми коштів, а у подальшому він сам вирішить відносини із даними особами.

Позивач вказав, що ним була складена розписка у 2019 році, проте на прохання ОСОБА_3 датою розписки він зазначив 01.07.2018. Гроші за даною розпискою він не отримував, оскільки розписка була складена під впливом психологічного тиску без присутності ОСОБА_2 та без фактичного отримання грошових коштів. З метою доведення факту неотримання грошових коштів він звернувся до Громадської організації «Всеукраїнська Асоціація поліграфологів» для проведення психологічної експертизи із застосуванням комп`ютерного поліграфа та 12.05.2020 отримав висновок експерта за результатами проведення психологічної експертизи, згідно з яким він не отримував грошові кошти в розмірі 193 200 доларів США від ОСОБА_2 на підставі розписки від 01.07.2018. Окрім того, він вимушений був звернутися до правоохоронних органів і за його заявою відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000246 від 09.03.2021 за фактом вчинення в квітні 2019 року ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. У ході досудового розслідування після його допиту було проведено слідчу дію одночасний допит між ним, як потерпілим, та ОСОБА_3 , під час якого ОСОБА_3 підтвердив, що кошти 01.07.2018 йому не були фактично передані, ОСОБА_2 не була присутня під час написання розписки, розписка не була написана 01.07.2018, сума фіктивного боргу зазначена за ініціативи ОСОБА_3 , сума ніби-то повернутого боргу була зафіксована ОСОБА_2 шляхом написання розписки сама собі і нічим не підтверджена, ОСОБА_3 підтвердив наявність незакритих фінансових зобов`язань з його рідним братом. Фактично розписка була складена у квітні 2019 року, тому строк звернення до суду він не пропустив. З огляду на викладене, договір позики, оформлений розпискою, є недійсним, оскільки складений всупереч його волі внаслідок застосування до нього та його сім`ї психічного тиску з боку ОСОБА_3 та інших невідомих осіб, у зв`язку з чим позивач просить визнати недійсним договір позики укладений у вигляді розписки про отримання в борг ОСОБА_1 від ОСОБА_2 01.07.2018 грошових коштів в розмірі 193 200 доларів США, стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за сплачений судовий збір та витрати за надання правничої допомоги.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики, укладеного у вигляді розписки недійсним залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, помилкову оцінку доказів зібраних по справі просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову взагалі не надав належну оцінку доказам у справі про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства. Невідомо, на підставі яких доказів суд дійшов висновку, що позивач отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у борг, оскільки такий факт заперечується позивачем. Судом не досліджувався оригінал розписки від 01.07.2018 в порушення порядку передбаченого законом, на підставі якої можна встановити дійсні обставини справи. Суд залишив поза увагою факт фактичного неотримання позивачем коштів за розпискою та відсутність будь-яких доказів в матеріалах справи на підтвердження передання грошових коштів у сумі 193 200 доларів США, не дослідив їх наявність у відповідача на той час. Зокрема судом взагалі не надано оцінки висновку експерта за результатами проведення психологічної експертизи Громадської організації «Всеукраїнська Асоціація поліграфологів» із застосуванням комп`ютерного поліграфа від 12.05.2020, яким встановлено та доведено, що ОСОБА_1 не отримував грошові кошти в розмірі 193 200 доларів США від ОСОБА_2 на підставі розписки 1 липня 2018 року. Зокрема не було оцінено докази звернення позивача до правоохоронних органів щодо застосування відносно нього та його сім`ї психологічного тиску щодо обставин, які стали підставою вчинення психологічного тиску на позивача та його сім`ю. Судом не досліджено та не надано оцінки того факту, що ОСОБА_3 підтвердив, що написання розписки дійсно відбулось не в той час, коли зазначено в ній, не за тих обставин та жодних грошових коштів ОСОБА_2 не передавала ОСОБА_1 в розмірі 193 200 доларів США, про що свідчить протокол одночасного допиту в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000246 від 09.03.2021 за фактом вчинення в квітні 2019 року ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

Також вказав, що судом було проігноровано докази того, що ОСОБА_3 під час одночасного допиту в рамках кримінального провадження підтвердив факт написання розписки ОСОБА_1 в інший день та з мотивів існування боргових обов`язків третьої сторони, рідним братом якого є апелянт, тобто умисного психологічного впливу на позивача на укладення фіктивного правочину, знаючи заздалегідь, що позика не буде повертатись апелянтом. Тобто суд знав, що існували на той момент інші цілі та інші мотиви, ніж передбачені правочином. Все це завдавало апелянту фізичних і душевних страждань як за себе, так і своїх близьких. Судом не враховано, що наявні достовірні докази того, що вчинення правочину під впливом психологічного тиску на апелянта та його членів сім`ї формувало волю особи, яка вчинила правочин під впливом тиску з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких психічних страждань.

Апелянт вважає, що оскаржуваним рішенням невірно встановено, що факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі, що узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 12.01.2022 у справі № 466/6829/17 та про що вказано в мотивувальній частині рішення. Верховним Судом зазначено, що сам факт не вручення підозри в кримінальному провадженні не може бути безумовною підставою для відмови у позові, оскільки суд має дослідити та оцінити всі надані сторонами докази у справі, факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду. Крім того, судом не було належним чином досліджено чи відбувалось укладення спірного правочину за допомогою втручання «стороннього фактора», який не дав змогу апелянту, якого примушують до вчинення правочину, висловити свою незгоду на укладення таких правочинів через існування небезпеки за життя та здоров`я дружини, дітей та свого життя.

Звернув увагу на те, що ОСОБА_3 не надано доказів незаконного відкриття кримінального провадження щодо вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а судом не надано цьому належної правової оцінки, що свідчить про те, що дійсно існують підстави щодо вчинення шахрайських дій ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 .

Апелянт вважає, що суд прийняв невірне, необгрунтоване та незаконне рішення, щодо обставин укладення договору позики у вигляді написання розписки, яка була укладена на думку суду шляхом вільного волевиявлення ОСОБА_1 без впливу психологічного тиску, а тому підстав визнання правочину недійсним немає підстав. Судом під час винесення рішення не вірно досліджено справжню правову природу укладеного договору, а також не надано оцінку всім наявним доказам, всупереч правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18). Судом в судовому рішенні взагалі не наведено доводів щодо того, чому суд вважає, що вчинення правочину під реальним тиском існування небезпеки за себе та його сім`ю не є таким насильством.

Позивач ОСОБА_1 , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, та його представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити її з викладених підстав.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Скрицька Н. А. у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечувала проти апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просила залишити без змін як законне та обґрунтоване з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання апеляційної інстанції не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила суду. Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції на час розгляду справи від неї не надходило. Своїм правом на подачу відзиву ОСОБА_2 не скористалася.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до ч.2, ч.4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача та представників позивача і відповідача ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із матеріалами справи та встановленими судом обставинами справи, з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 712/2941/19, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16, від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17, зроблено висновок, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов».

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у справі № 753/8945/19).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17).

Судом встановлено, що згідно з розпискою, складеною 01.07.2018, ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 193 200 доларів США терміном до 31.12.2018.

Згідно з вказаною розпискою у разі неспроможності повернути кошти до 31.12.2018 ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати пеню щоденно 0,5 % від повної суми боргу до повного розрахунку.

Дійсно, згідно з висновком експерта за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням технічного засобу - комп`ютерного поліграфа у цій справі від 12.05.2020 № 1-05-2020, складеним Громадською організацією «Всеукраїнська асоціація поліграфологів» за заявою ОСОБА_1 , за результатами опитування із застосуванням комп`ютерного поліграфа у громадянина ОСОБА_1 виявлені реакції, які свідчать про те, що він не отримував грошові кошти в розмірі 193 200 доларів США у ОСОБА_2 відповідно до розписки від 01.07.2018 року, складеної ОСОБА_1 . За результатами опитування із застосуванням комп`ютерного поліграфа у громадянина ОСОБА_1 виявлені реакції, які свідчать про те, що він взагалі ніколи не отримував будь-які грошові кошти у ОСОБА_2 . Зазначений висновок є письмовим доказом по справі, який суд має оцінити у сукупності з усіма доказами зібраними по справі. Київський апеляційний суд вважає, що вказаний доказ не спростовує дійсність договору позики укладеного між сторонами по справі, оскільки інші зібрані по справі докази не підтверджують вчинення відповідачем ОСОБА_3 факту психологічного насильства по відношенню до позивача або членів його сім`ї, що потягло за собою написання позивачем безгрошової розписки. До таких висновкив суд дійшов виходячи з наступного.

Так, у лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань лише 09.03.2021 від ОСОБА_1 надійшла заява - повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за частиною ч. 4 ст. 190 КК України, в якій заявник повідомив, що ОСОБА_3 у квітні 2019 року на території Києво-Святошинського району Київської області шляхом обману та зловживання довірою, заволодів грошовими коштами заявника в особливо великих розмірах. За даним фактом відкрито кримінальне провадження № 0000246.

Судом встановлено, що у провадженні слідчого відділу Фастівського РУП ГУНП в Київській області перебувають матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному 09.03.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000246 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, у якому потерпілими є ОСОБА_1 .

При цьому у вказаному кримінальному провадженні досудове розслідування триває, жодній особі підозру не оголошено.

Таким чином встановленим є те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом лише після того як ОСОБА_2 подала позов про стягнення з нього позичених коштів, а не відразу після написання розписки чи після звернення до правоохоронного органу.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що договір позики, оформлений розпискою, є недійсним, оскільки складений всупереч його волі внаслідок застосування до нього та його сім`ї психічного тиску з боку ОСОБА_3 та інших невідомих осіб.

Так, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (стаття 231 ЦК України).

Конструкція правочину, вчиненого під впливом насильства, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок насильства і необхідно довести, що воно мало місце.

У постанові Верховного Суду Суд від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що: «статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №299/1523/16-ц зазначено, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Отже, наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша стаття 81 ЦК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів позивачем підтверджується змістом розписки, яка власноручно ним складена, належним чином завірена копія якої наявна у матеріалах справи. Вказаною розпискою сторони погодили дату повернення грошових коштів. При цьому позивач не довів застосування до нього психічного впливу під час складання розписки.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, з рішенням якого погоджується апеляційний суд, обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання недійсним договору позики у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю заявлених позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному рішенні суду, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.

Суд вірно не взяв до уваги наданий позивачем висновок експерта, складений Громадською організацією «Всеукраїнська асоціація поліграфологів» за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням технічного засобу - комп`ютерного поліграфа у цій справі від 12.05.2020 № 1-05-2020, за заявою ОСОБА_1 , оскільки викладені у ньому висновки спростовуються фактичними обставинами, встановленими судом та змістом спірних правовідносин, з урахуванням доказів у їх сукупності, на підставі яких судом було встановлені відповідні обставини.

Отже встановленим є те, що зміст письмової розписки, яка власноручно підписана позичальником свідчить про те, що між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, притаманних договору позики, у тому числі щодо форми такого договору, розписка засвідчує як укладення між сторонами договору позики, так і факт фактичної передачі коштів за ним, оригінал її знаходиться у позикодавця, доказів виконання зобов`язань за розпискою позичальником не надано, доказів безгрошовості договору позики позичальником у розпоярдження суду не надано. А тому відсутні підстави у визнанні договору позики, підтвердженого розпискою від 01.07.2018, недійсним.

Суд бере до уваги посилання позивача на ту обставину, що ОСОБА_3 давав на досудовому розслідуванні показання про те, що він грошей у борг ОСОБА_1 не передавав. Але такі показанння ОСОБА_3 не спростовують факту передачі грошей у борг ОСОБА_1 ОСОБА_2 , оскільтки відповідно до розписки гроші у борг ОСОБА_1 передала саме ОСОБА_2 , а не ОСОБА_3 .

На думку колегії суддів, вищезазначене свідчить про те, що відповідно до положення статті 204 ЦК України презумпція правомірності правочину позивачем не спростована.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд навів у рішенні мотиви з яких не вбачав підстав для задоволення позову. Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Загалом доводи апеляційної скарги зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22 липня 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна