КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/23771/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9320/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Державного житлово-комунального підприємства НАН України на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Юзькової О.Л., по справі за позовом Державного житлово-комунального підприємства НАН України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року представник позивача - Морозов О.В. звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного житлово-комунального підприємства НАН України суму заборгованості у розмірі 19 856,70 грн. та судові витрати (а.с. 3).

На обґрунтування позову зазначав, що на підставі ордеру від 27 березня 2006 року № 42 ОСОБА_1 є користувачем кв. АДРЕСА_1 та отримувачем комунальних послуг за даною адресою. Позивач є балансоутримувачем будинку, обслуговує його і надає комунальні послуги.

Вказував, що позивач виконав свої обов`язки в повному обсязі, надавши відповідні комунальні послуги, проте відповідач в добровільному порядку не виконує свої зобов`язання щодо плати комунальних послуг. У зв`язку з викладеним за період з 01 січня 2015 року по 01 березня 2019 року утворилася заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 19 856, 70 грн. (а.с. 3).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року позов Державного житлово-комунального підприємства НАН України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги залишено без задоволення (а.с. 38-41).

Не погодившись з заочним рішенням районного суду, 11 березня 2024 року представник Державного житлово-комунального підприємства НАН України - Мороз О.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване заочне рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с. 45-46).

На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване заочне рішення є незаконним. Посилався на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначав, що строк проживання на житлову площу гуртожитку з 27.03.2006 року по 15.9.2007 року не підтверджує обов`язки по сплаті комунальних послуг зазначеної кімнати у період з січня 2015 року по березень 2019 року, доказів на підтвердження того, що зазначена кімната перебувала в користуванні відповідача у період з січня 2015 року по березень 2019 року позивачем надано не було, а надана позивачем довідка про нарахування та сплату по особовому рахунку не свідчить про отримання послуг саме відповідачем. Апелянт вважав таке твердження хибним. Зазначав, що суд дійшов помилкових висновків про те, що перебування відповідача безпосередньо пов`язане зі строком зазначеним в ордері на поселення, оскільки за законом такий термін є терміном на поселення, а не проживання. Згідно акту державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Києві відповідач була примусово виселена із спірного приміщення лише 24.11.2021 року, тобто займала приміщення до 2021 року. Вказував, що відповідач постійно проживала у житловому приміщення гуртожитку та користувалась всіма комунальними послугами, які надаються за фактом його обслуговування (а.с. 45-46).

08 липня 2024 року до суду надійшов відзив від ОСОБА_1 , в якому остання просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Посилалась на те, що між нею та позивачем не було укладено договір про надання житлово-комунальних послуг, а відтак, у позивача немає підстав вимагати з відповідача оплату послуг, оскільки послуги нав`язано в порядку вчинення одностороннього правочину. Крім того, вказувала, що позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження заборгованості у відповідача щодо сплати комунальних послуг, а саме актів виконаних робіт, копії книги нарядів на виконання певних робіт, розшифрування нарахувань, які відображені у графі «Нарахування по тарифу», документи, на підставі яких обчислені дані нарахування, розрахунки кошторису на утримання будинку та прибудинкової території, тощо. Вважала, що довідка про наявність заборгованості, надана позивачем, не доводить факту якісного та вчасного надання споживачеві послуг. Звертала увагу, що мешканці будинку, неодноразово зверталися до ДЖКП для отримання копій документів, проте відповіді не отримали (а.с. 72-73).

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга Державного житлово-комунального підприємства НАН України на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 березня 2006 року ОСОБА_1 отримала ордер № 42 на житлову площу у гуртожитку АДРЕСА_2 , строком проживання з 27 березня 2006 року по 15 вересня 2007 року (а.с. 6).

Відповідно до розпорядження Президії НАН України № 291 від 02 березня 2000 року, на виконання постанови Бюро Президії НАН України від 24.12.98 № 427 «Про створення Державного житлово-комунального підприємства НАН України» ЖКК-1,2,3 НАН України в порядку перерозподілу майна НАН України передало зі свого балансу на баланс Державного житлово-комунального підприємства НАН України житлові будинки та гуртожитки згідно з додатком 1 (а.с. 5, зворот).

Згідно з Додатком 1 до розпорядження Президії НАН України від 02 березня 2000 року № 219, гуртожиток на АДРЕСА_3 передано на баланс позивачу (а.с. 5, зворот).

З довідки Державного житлово-комунального підприємства НАН України від 21 березня 2019 року про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), адреса АДРЕСА_4 , вбачається наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги (опалення) за період з січня 2015 року по березень 2019 року в розмірі 19856 грн. 70 коп. (а.с. 7-9).

З довідки про реєстрацію місця проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА від 21.06.2019 року вбачається, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_5 , гуртожиток з 07.04.2006 року по теперішній час (а.с.15).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що долучений до справи ордер № 42 від 27.03.2006 з якого вбачається, що строк проживання на житловій площі гуртожитку №2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 з 27.03.2006 по 15.09.2007, не підтверджує обов`язки по сплаті комунальних послуг зазначеної кімнати у період з січня 2015 року по березень 2019 року. Доказів на підтвердження того, що зазначена кімната АДРЕСА_1 перебувала в користуванні ОСОБА_1 у період з січня 2015 року по березень 2019 року позивачем надано не було. Надана позивачем довідка про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) не свідчить про отримання послуг саме відповідачем.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами (ст.67 ЖК України).

Згідно з ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач).

Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 578 від 08 жовтня 1992 року, встановлено, що власники та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до ст.ст. 7,13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (центральне постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримування, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно п. 1 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором, що передбачено пунктом 3 частини другої ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45), наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов`язок, а не право сторін.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Правова позиція, викладена у постанові Верховного суду від 14 лютого 2018 року у справі №462/6393/15-ц).

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 27 березня 2006 року ОСОБА_1 отримала ордер № 42 на житлову площу у гуртожитку АДРЕСА_2 , строком проживання з 27 березня 2006 року по 15 вересня 2007 року (а.с. 6).

З довідки про реєстрацію місця проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА від 21.06.2019 року вбачається, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_5 , гуртожиток з 07.04.2006 року по теперішній час (а.с.15).

При цьому, ОСОБА_1 в відзиві на апеляційну скаргу не заперечувала факту проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 є споживачем комунальних послуг, які надаються вгуртожитку АДРЕСА_6 .

Позивач, пред`являючи позовні вимоги, посилався на те, що комунальні послуги в будинку АДРЕСА_5 надавались саме Державним житлово-комунальним підприємством НАН України та зазначав, що внаслідок несплати житлово-комунальних послуг у відповідача виникла заборгованість у розмірі 19 856,70 грн. за період з січня 2015 року по березень 2019 року.

На підтвердження надання житлово-комунальних послуг в будинку АДРЕСА_5 позивачем надано копію розпорядження № 291 від 02 березня 2000 року про передачу на його баланс будинку АДРЕСА_5 та Додаток №1 до нього, а також на підтвердження заборгованості надано довідку про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) за період з січня 2015 року по березень 2019 року.

Відповідач, заперечуючи про позовних вимог, посилалась на те, що вона не укладала з позивачем договір про надання житлово-комунальних послуг та позивачем не надано до суду доказів на підтвердження наявності у неї заборгованості щодо сплати житлово-комунальних послуг.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Правова позиція, викладена у постанові Верховного суду від 14 лютого 2018 року у справі №462/6393/15-ц).

Відтак, доводи відповідача про відсутність укладеного договору про надання житлово-комунальних послуг апеляційний суд відхиляє.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачем не надано до суду жодних доказів на спростування наявності у неї заборгованості за житлово-комунальні послуги, надані Державним житлово-комунальним підприємством НАН України.

Посилання відповідач на те, що в матеріалах справи відсутні докази надання позивачем житлово-комунальних послуг у повному обсязі, вчасно та в належній якості, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідач не позбавлена була можливості надати до суду акту, складеного споживачем про ненадання житлово-комунальних послуг або наданні не в повному обсязі, проте таких доказів ОСОБА_1 надано не було ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимогДержавного житлово-комунального підприємства НАН України та стягнення на його користь ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 19 856,70 грн.

Отже, рішення районного суду з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення по суті заявлених позовних вимог про задоволення позовних вимог.

Щодо судового збору

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга Державного житлово-комунального підприємства НАН України підлягає задоволенню, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 921,00 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, сплата якого підтверджується платіжним дорученням від 29 травня 2019 року (а.с. 1), та 2 881,50 грн. за розгляд справи судом апеляційної інстанції, сплата якого підтверджується квитанцією від 11 березня 2024 року (а.с. 49).

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного житлово-комунального підприємства НАН України - задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2023 року - скасувати.

Позовні вимоги Державного житлово-комунального підприємства НАН України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) на користь Державного житлово-комунального підприємства НАН України (код ЄДРПОУ - 30573192) заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 19 856,70 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) на користь Державного житлово-комунального підприємства НАН України (код ЄДРПОУ - 30573192) - 1 921,00 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2 881,50 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова