Справа № 199/1285/24
(2/199/1400/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

18.06.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Скрипник О.Г.

при секретарі судових засідань Циганок К.С.

представник позивача: ОСОБА_1

представник відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Друга дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Друга дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначив, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська за ОСОБА_6 визнано право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, ОСОБА_7 , а за ОСОБА_3 визнано право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого батька, ОСОБА_7 .

Крім того, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2014 року у справі № 175/6005/13-ц за ОСОБА_3 визнано право власності на 3/8 частини домоволодіння та по 3/8 частині на дві земельні ділянки, що розташовані в АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , а також визнано право власності за ОСОБА_6 на 1/8 частину домоволодіння та по 1/8 частині на дві земельні ділянки, що розташовані в АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилася спадщина на вказане вище спадкове майно.

Із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_6 до Другої дніпровської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_4 в якій зазначив, що інших спадкоємців крім нього, немає.

Позивач зазначає, що у спадкодавця ОСОБА_6 на момент її смерті спадкоємцем за законом була її непрацездатна дочка, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мала право на обов`язкову частку у спадщині, про що було добре відомо спадкоємцю за заповітом - ОСОБА_4 .

Отже, половина обов`язкової частки з всього майна, яка належала померлій ОСОБА_6 , належить її непрацездатній дочці, ОСОБА_5 , яка спадщину після померлої ОСОБА_6 не прийняла та від обов`язкової частки у спадщині після померлої матері фактично відмовилася.

Що стосується відповідача ОСОБА_4 , то як спадкоємець за заповітом після померлої ОСОБА_6 , він не подавав до нотаріальної контори заяви про вступ у спадщину за законом, а тому не має права на обов`язкову частку у спадщині, яка мала належати ОСОБА_5 - непрацездатній дочці спадкодавця ОСОБА_6 .

Незважаючи на вказані вище обставини, державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори спадкоємцю за заповітом ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/8 частину домоволодіння та по 1/8 частині на дві земельні ділянки, що розташовані в АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_6 .

Позивач зазначає, що з моменту смерті свого батька, ОСОБА_7 , тобто з 06.10.2011 року він вступив у спадщину на все вищевказане нерухоме майно і добросовісно ним користується понад 12, 5 років, а отже набув право власності на це майно за набувальною давністю.

Зважаючи на викладене вище, позивач просить:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. 17.11.2021 року на ім`я ОСОБА_4 на частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано в реєстрі № 3-1209 та визнати за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. 17.11.2021 року на ім`я ОСОБА_4 на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. 17.11.2021 року на ім`я ОСОБА_4 на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: :02:030:0182 за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на1/8 частину земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: :02:030:0182 я за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю. 17.11.2021 року на ім`я ОСОБА_4 на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0355 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер: :02:030:0183 за адресою: АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0355 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер: :02:030:0183 за адресою: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог вважаючи позов необґрунтованим. В поясненнях представник відповідача зазначив, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на спадкове майно, де єдиним спадкоємцем за заповітом є її онук, ОСОБА_4 . Позивач не є спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом після померлої ОСОБА_6 , його права відповідачем не порушено.

Заслухавши думку часників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2013 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2013 року за ОСОБА_6 визнано право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, ОСОБА_7 , а за ОСОБА_3 визнано право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого батька, ОСОБА_7 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2014 року у справі № 175/6005/13-ц за ОСОБА_3 визнано право власності на 3/8 частини домоволодіння та дві земельні ділянки, що розташовані в АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , а також визнано право власності за ОСОБА_6 на 1/8 частину домоволодіння та по 1/8 частині на дві земельні ділянки, що розташовані в АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилася спадщина на частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/8 частину земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0355 га для ведення особистого селянського господарства що розташовані в АДРЕСА_2 .

Як убачається з матеріалів спадкової справи, спадкоємцем за заповітом до майна померлої ОСОБА_6 є її онук, ОСОБА_4 , інших спадкоємців судом не встановлено.

ОСОБА_4 спадщину після померлої ОСОБА_6 прийняв та йому державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на: частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; 1/8 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/8 частину земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 1/8 частину земельної ділянки площею 0,0355 га для ведення особистого селянського господарства що розташовані в АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_3 не є спадкоємцем за законом чи за заповітом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , права на спірне спадкове майно не набув.

Відповідно до статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Нормами частини першої статті 316, частини першої статті 317 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (частина друга статті 318 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Згідно вимог частини другої статті 344 ЦК України, не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

Позивач в поданому позові зазначає, що спадкоємцем за заповітом після померлої ОСОБА_6 є відповідач- ОСОБА_4 , який отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, які іншими спадкоємцями, у разі їх наявності, не оспорюються.

Разом з тим, позивач не надав до суду підтверджень того, що він добросовісно, відкрито, безперервно користується зазначеним майном протягом десяти років, до того ж за ОСОБА_4 зареєстроване право власності на зазначене вище спірне майно.

З огляду на правила розподілу тягаря доказування, саме на позивача покладено обов`язок з доведення факту наявності у нього права на оспорювання свідоцтв про право на спадщину на майно, яке належить спадкоємцю за заповітом та визнання права власності за набувальною давністю на це майно.

Згідно постанов Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 924/925/17 та від 22 травня 2018 року в справі № 922/1574/17 зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність правових підстав для визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, виданих державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори спадкоємцю за заповітом ОСОБА_4 до майна померлої ОСОБА_6 та визнання за ним права власності на вказане спадкове майно на підставі статті 344 ЦК України, так як встановлені під час розгляду обставини та надані позивачем докази вказують на відсутність необхідних складових, як то добросовісність користування майном, відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб, безперервність користування протягом 10 років та відсутність документів, які б свідчили про наявність у позивача прав на спірне майно та відсутність добросовісних власників на це майно.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі вищевказаного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтею 41 Конституції України; Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»; статями 15, 16, 316, 317, 318, 328, 344, 1223, 1268 ЦК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 78, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Друга дніпровська державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання права власності за набувальною давністю, залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя О.Г.Скрипник