Провадження № 2/204/452/24
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільним майном, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою, у якій просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні частиною сараю літери «Е» у спільному домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнити від своїх речей, надання доступу до даного приміщення та ключа від замка вхідних дверей.

В обґрунтування вимог позивачка зазначає, що вона є співвласником 25/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 30.09.2010 року. Вказує, що спірним приміщенням є сарай «Е», який знаходиться у спільному володінні за адресою: АДРЕСА_1 , на який у відповідача ОСОБА_3 правовстановлюючих документів не має. Проте, відповідач самоуправно, без згоди співвласників, без відповідних законних підстав та документів заволоділа та користується і на власний розсуд розпоряджається спірним сараєм «Е», що їй не належить, і створює перешкоди у здійсненні позивачем права володіння, користування та розпорядження частиною сараю «Е», що належить їй на праві власності. Добровільно відповідачка звільнити належну позивачу частку сараю «Е» не бажає, до приміщення не впускає ключі від дверей не віддає та замки з дверей не знімає. Позивачка стверджує, що відповідачка своїми протиправними діями порушує її право на вільне користування приватною власністю, у добровільному порядку не бажає припинити свої протиправні дії, а тому вона вимушена звернутись до суду.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2023 року відкрито загальне позовне провадження. Сторонам було направлено копію ухвали від 28.08.2023 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

Відповідачка у встановлений судом строк не надала суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд розглядає справу за наявними матеріалами.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є співвласником 25/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,3 кв.м., житловою площею 13,6 кв.м. та співласником частини сараю «Е», вбиральні «Щ», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 29143184, на підставі договору дарування від 30.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б., зареєстрованого за № 1805. (а.с. 13-14).

Позивачка зазначає, що підставою для її звернення до суду з даним позовом слугувала протиправна поведінка відповідачки, яка незаконно заволоділа її частиною сараю, яка перебуває у спільній власності. Відповідачка перешкоджає позивачці у користуванні та розпорядженні 1/2 часткою сараю «Е» та використовує його для особистих потреб.

Незважаючи на неодноразові звернення, перешкоди у користуванні майном не було усунуто.

Позивачка зазначає, що такими діями порушується її право на вільне користування приватною власністю, тому вважає, що належним у цьому випадку способом захисту є зобов`язання відповідача усунути зазначені перешкоди у користуванні майном, а саме частиною приміщення сараю, шляхом його звільнення.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від квартири тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦПК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 526/2101/15-ц.

Відповідно до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Зазначаючи у позовній заяві, що відповідач перешкоджає їй як співвласнику користуватися приміщенням сараю «Е», позивачка жодного доказу на підтвердження даних обставин суду не надала, окрім посилання на право власності на частину спірного сараю «Е».

В матеріалах справи відсутні також заяви позивача до правоохоронних органів щодо вчинення будь-яких перешкод з боку відповідача до її майна, рішення або результати розгляду заяв позивача, що подані в правоохоронні органи, які б свідчили про наявність умисних дій відповідача.

Таким чином, з матеріалів справи не встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні власністю, позивачем не надано суду належних доказів, які б підтверджували зазначені в позовній заяві обставини щодо наявності перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а також позивачем не доведено, що існує реальна небезпека порушення її права власності з боку відповідача.

Враховуючи викладене, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів на які посилається позивачка, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу у задоволені позову відмовлено, то судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16, 317, 319, 321, 328, 334, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-82, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у користуванні спільним майном відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська