Провадження № 22-ц/4808/936/24
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Пнівчук О.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю представника особи, яка подала апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 адвоката Тугая І.М., відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Тугая Івана Михайловича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Кіндратишин Л.Р. 18 квітня 2024 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 29 квітня 2024 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту не проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем, визнання особи такою, що не прийняла спадщину, та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 . Він, як спадкоємець першої черги за законом, 15.11.2022 року подав заяву нотаріусу про прийняття спадщини після смерті батька. Таку ж заяву нотаріусу подано дружиною ОСОБА_4 ОСОБА_2 .

Приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Шпаргало О.В. заведено спадкову справу №32/2022.

До складу спадкового майна належить частка ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 .

14.08.2023 року нотаріус листом повідомила, що син ОСОБА_4 - ОСОБА_3 проживав зі спадкодавцем на час його смерті, що підтверджується реєстрацією з місця проживання, та ним не подано заяви про відмову від спадщини, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину. Відтак, особами, які прийняли спадщину як спадкоємці першої черги в рівних частках є: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Хоча місце проживання відповідача ОСОБА_3 було зареєстроване за однією адресою із спадкодавцем по АДРЕСА_2 , однак у вказаній квартирі він не проживав. Відповідач тривалий час проживає із своєю сім`єю за межами України. Йому відомо про смерть батька, жодних дій по прийняттю спадщини, оформленню спадкового майна він не вчиняє.

Із врахуванням заяви про зміну позовних вимог просив встановити факт не проживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини, визнавши ОСОБА_3 таким, що не прийняв спадщини після смерті ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спадкового майна, що становить 1/8 частку квартири по АДРЕСА_3 , що належала спадкодавцю ОСОБА_4 (а.с.1-4,111-114).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.157-162).

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Тугай І.М. подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права

Зазначає, що хоча місце проживання відповідача ОСОБА_3 згідно даних Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради зареєстроване за однією адресою зі спадкодавцем, проте у спірній квартирі він не проживав. Вважає, що державна реєстрація відповідача у спірній квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті батька за місцем реєстрації. У випадку доведення в цій справі проживання за іншою адресою та не звернення до нотаріуса в строк, передбачений статтею 1270 ЦК України слід дійти висновку, що відповідач не прийняв своєчасно спадщину після смерті батька та, відповідно не набув права на спадкове майно.

Апелянт не погоджується із висновками суду про те, що позовна вимога про визнання за позивачем права власності на спадкове майно є неналежним способом захисту його прав на спадкове майно і що позивач фактично намагається довести те, що він лише є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька.

Вважає, що матеріалами справи підтверджено прийняття позивачем спадщини та неприйняття спадщини іншим спадкоємцем відповідачем ОСОБА_3 , який тривалий час проживає в іншій країні та жодних дій по прийняттю спадщини не вчиняв. Також вказані обставини підтверджені представником відповідача та не підлягали доведенню.

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, тільки спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Наведене вказує на об`єктивну неможливість захисту порушеного права позивача на отримання спадкового майна інакше, ніж шляхом звернення до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Такий спосіб захисту прав спадкоємців викладено в правових позиціях Верховного Суду у постанові від 22.09.2021 року у справі №227/3750/19.

За наведених обставин просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.169-171).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу сторони не скористались, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явився відповідач ОСОБА_3 , про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції за місцем реєстрації місця проживання.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за його відсутності.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 адвоката Тугая І.М., відповідачки ОСОБА_2 , суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 16.12.2003 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2544767 від 13.01.2004 року, квартира АДРЕСА_4 , станом на 12.01.2004 року належала на праві приватної власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї: ОСОБА_5 чоловіку, ОСОБА_1 сину, ОСОБА_3 сину в рівних частках по 1/4 (а.с.71,72).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 12.04.2024 року № 373981898, ОСОБА_1 належить 1/4, ОСОБА_4 1/4, а ОСОБА_2 1/2 частки права власності у квартирі АДРЕСА_5 (а.с.151-152).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.32,55).

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15.11.2022 року №70637797, 15 листопада 2022 року приватним нотаріусом Шпаргало О.В. заведена спадкова справа №32/2022 після смерті ОСОБА_4 ( а.с. 85).

Із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Шпаргало О.В. звернулись ОСОБА_2 та син ОСОБА_1 ( а.с.54,67).

Родинні відносини підтверджуються повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, що отримані приватним нотаріусом, свідоцтвом про шлюб, свідоцтвами про народження ( а.с. 65-66, 89-93).

Листом від 14.08.2023 року за №106/02-14 приватним нотаріусом Шпаргало О.В. повідомлено, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 першої черги за законом в рівних частках ( по 1/3 частці кожен) є: дружина померлого ОСОБА_2 , яка 15.11.2022 року подала нотаріусу заяву про прийняття всієї спадщини; син покійного ОСОБА_1 , який 15.11.2022 року подав заяву про прийняття всієї спадщини та син померлого ОСОБА_3 , який заяв про прийняття спадщини не подавав, проте, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки проживав з померлим на час його смерті за однією адресою, що підтверджується інформацією з його місця проживання, яка міститься у довідці Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради від 11.11.2022 року за №1398/64.3-1479. В строки, передбачені чинним законодавством, ОСОБА_3 заяву про відмову від спадщини не подавав. Тому видача свідоцтв про право на спадщину за законом на спадкове майно померлого підлягає в рівних частках всім трьом спадкоємцям ( а.с. 95).

Із змісту повідомлення відділу з питань реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади м. Івано-Франківська Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради від 11.11.2022 року №1398/64.3-1479 встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знято з реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_3 18 липня 2022 року, тобто у зв`язку зі смертю. За зазначеною адресою зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.42).

Відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, суд виходив з положень ст. ст. 1216,1217,1218,1220,1223,1258,1261,1270 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановивши, що сторони були зареєстровані у спірному житловому приміщенні, хоча позивач стверджує, що місце проживання відповідача відмінне від місця його реєстрації, дійшов висновку, що виходячи зі змісту позову, позивач фактично намагається довести те, що він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька, тому слід відмовити у задоволенні позову у зв`язку із застосуванням позивачем способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що на день смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як позивач, так і відповідачі були зареєстровані за місцем фактичного проживання спадкодавця по АДРЕСА_3 .

Водночас фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_3 було відмінним, оскільки останні роки, зокрема і на день смерті спадкодавця він не проживав з батьком, матір`ю та братом за цією адресою, а проживав за межами України.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У постанові від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 Верховний Суд дійшов висновку, що встановлення факту неприйняття спадщини у зв`язку із не проживанням зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є способом захисту, який не ґрунтується на законі.

Тому суд правильно визначив, що вимоги про встановлення факту непроживання відповідача ОСОБА_3 із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини та неприйняття відповідачем спадщини після померлого батька є неналежним способом захисту, який не передбачений положеннями статті 16 ЦК України та не зумовлює захисту порушеного права.

Відмова у задоволенні позову у зв`язку із застосуванням позивачем способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

З огляду на викладене, судом у задоволенні позову вимогу про встановлення факту непроживання відповідача ОСОБА_3 із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини та неприйняття відповідачем спадщини після смерті батька обґрунтовано відмовлено у зв`язку із застосуванням позивачем способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні вимоги про визнання права власності на спадкове майно

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_2 та двоє його синів: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

У разі відмови нотаріуса в оформленні права власності на спадщину, особа може звернутися до суду. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Так, нотаріус у листі від 14.08.2023 року повідомив, що у випадку незгоди з діями та рішеннями нотаріуса щодо включення до складу спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину, ОСОБА_3 , позивач вправі звернутися за захистом своїх прав до суду.

Згідно з частинами першою, шостою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Суд встановив, що на день смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як позивач, так і відповідачі були зареєстровані за місцем фактичного проживання спадкодавця по АДРЕСА_3 .

Водночас фактичне місце проживання відповідача ОСОБА_3 було відмінним, оскільки на день смерті батька він не проживав з ним, а проживав закордоном.

Наведені обставини сторонами не заперечуються та матеріалами справи не спростовано. Так, у рішенні суду зазначено, що відповідач ОСОБА_2 позов визнала, подала відповідну заяву, у судове засідання не з`явилася. представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Вінтоняк Н.М. у суді першої інстанції позов визнав та пояснив, що відповідач з 2017 року проживає за межами України.

Повноваження адвоката Вінтоняка Н.М. на представництво інтересів ОСОБА_3 у Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області не обмежувалися що відображено в ордері № 1065153 від 01 квітня 2024 року (а.с.134,143).

За змістом положень частин 1,2, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У часті 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Із звукозапису судового засідання від 11.04.2024 року встановлено, що позов представником відповідача ОСОБА_3 визнаний та на час смерті батька відповідач разом з ним не проживав.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Оскільки ОСОБА_3 14.08.2023р. звертався до нотаріуса за роз`ясненням порядку прийняття спадщини (а.с.94), однак таку заяву не подав, що свідчить про відсутність у нього намірів на прийняття спадщини.

Оскільки сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про прийняття спадщини, тому ОСОБА_3 як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті батька, а отже, не набув права на спадкове майно.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 своєчасно прийняли спадщину після смерті спадкодавця шляхом подання відповідної заяви у встановлений законом строк до нотаріальної контори, відповідно до статті 1269 ЦК України, вступили у володіння спадковим майном, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем у спірній квартирі, і залишилися проживати у цій квартирі й надалі після смерті спадкодавця.

Відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець вправі звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 як спадкоємець за законом має право на отримання спадщини після смерті батька в розмірі ? частки спадкового майна з урахуванням двох спадкоємців першої черги за законом, наявні достатні правові підстави для частково задоволення його позовних вимог та визнання за ним права власності на 1/2 частку спадкового майна, що становить 1/8 частку квартири по АДРЕСА_3 , що належала спадкодавцю ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тугая Івана Михайловича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2024 року скасувати в частині відмови про визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частку спадкового майна, що становить 1/8 частку квартири по АДРЕСА_3 , що належала спадкодавцю ОСОБА_4 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: О.В. Пнівчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 19 липня 2024 року.