КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 755/106/22

провадження № 22-ц/824/1643/2024

11 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Ратнікової В. М. Ящук Т. І.

при секретарі Халепчук Д. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Решнюка Анатолія Валерійовича на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року в складі судді Марфіної Н.В.,

встановив:

04.01.2022 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя.

Посилалась на ті підстави, що з 22 вересня 2001 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року.

За час перебування у шлюбі ними було набуте наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 3 080 000 грн, право власності на яку зареєстровано на відповідача;

- автомобіль MERCEDES-BENZ GLC 220D, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за відповідачем, вартістю 1 110 508 грн;

- грошові кошти в національній та іноземній валюті, які зберігаються на банківських рахунках у вітчизняних і закордонних банківських установах, які були відкриті на ім`я відповідача у розмірі в еквіваленті приблизно 1 мільйон доларів США.

Відповідно до приписів ст. 60, 61 СК України вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін з рівними частками.

Добровільно про порядок поділу спільного майна з відповідачем домовитись не вдалося, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Посилаючись на вказані обставини просила суд:

визнати квартиру АДРЕСА_1 , автомобіль MERCEDES-BENZ GLC 220D, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , грошові кошти , розміщені на поточних і депозитних рахунках у банківських установах, оформлених на імя ОСОБА_2 в період з 22.09.2001 по 27.11.2019 спільною сумісною власністю сторін;

визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного майна.

21.03.2023 ОСОБА_1 подала заява, в якій уточнила вимоги в частині визнання грошових коштів спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 частину грошових коштів.

Зазначила, що фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені 08 січня 2018 року. З цього часу вони з відповідачем разом не проживали, спільного господарства не вели, взаємних прав та обов`язків подружжя не мали. 26 вересня 2019 року відповідач подав до Дніпровського районного суду м. Києва позов про розірвання шлюбу. У своїй позовній заяві зазначав, що: "шлюбні відносини між подружжям давно припинені, кожен з подружжя живе своїм життям".

З поданих на запит суду банківських документів слідує, що відповідач мав значну кількість банківських рахунків, на яких зберігав кошти як у національній валюті, так і у доларах США.

Розпорядження спільними коштами, які були розміщені на закордонних рахунках та наступне розпорядження ними після зарахування їх на національні рахунки відбувалось без згоди позивачки, не дивлячись на те, що розпоряджався відповідач спільними коштами, набутими під час шлюбу.

Аналіз банківських рахунків відповідача свідчить про те, що перед поданням заяви до суду про розірвання шлюбу, на час слухання справи в суді та на дату проголошення рішення суду відповідач свідомо переказував грошові кошти з рахунку на рахунок в межах одного дня таким чином, щоб унеможливити їх можливий поділ як спільно нажитого майна.

Вказане дає підстави вважати такі дії відповідача недобросовісними, несправедливими та нерозумними, що не відповідає загальним засадам цивільного та сімейного законодавства в цілому ( ст. 3 ЦК України, ст. 7 СК України).

Такими своїми діями відповідач також порушив приписи ч.1 ст. 65 СК України, відповідно до яких дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою.

Станом на 08 січня 2018 року в АТ "Альфа-Банк" на банківських рахунках відповідача були наступні кошти:

на рахунку № НОМЕР_2 - 3 832,47 грн;

на рахунку № НОМЕР_3 - 401,82 доларів США;

на рахунку № НОМЕР_4 - 830 425,48 грн;

на рахунку № НОМЕР_5 - 80 000 доларів США;

на рахунку № НОМЕР_6 - 200 000 доларів США, всього 834 257,95 грн та 280 401,82 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України позивачка має право на 417 128,97 грн та 140 200,91 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, в частині визнання права власності на грошові кошти та їх поділ просила суд:

- визнати грошові кошти, розміщені в АТ «Альфа-Банк» на рахунку № НОМЕР_2 , оформленому на ім`я ОСОБА_2 , станом на 08.01.2018 в розмірі 3 832,47 грн спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частки вказаних грошових коштів в розмірі 1 916, 23 грн;

- визнати грошові кошти, розміщені в АТ «Альфа-Банк» на рахунку № НОМЕР_3 , оформленому на ім`я ОСОБА_2 , станом на 08.01.2018 в розмірі 401 долар США 82 цента спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на частки вказаних грошових коштів в розмірі 200 доларів США 91 цент;

- визнати грошові кошти, розміщені в АТ «Альфа-Банк» на рахунку № НОМЕР_4 , оформленому на ім`я ОСОБА_2 , станом на 08.01.2018 в розмірі 830 425,48 грн спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на частки вказаних грошових коштів в розмірі 415 212,74 грн;

- визнати грошові кошти, розміщені в АТ «Альфа-Банк» на рахунку № НОМЕР_5 , оформленому на ім`я ОСОБА_2 , станом на 08.01.2018 в розмірі 80 000 доларів США спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на частки вказаних грошових коштів в розмірі 40 000 доларів США;

- визнати грошові кошти, розміщені в АТ «Альфа-Банк» на рахунку № НОМЕР_6 , оформленому на ім`я ОСОБА_2 , станом на 08.01.2018 року в розмірі 200 000 доларів США спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на частки вказаних грошових коштів в розмірі 100 000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 417 128, 97 грн та 140 200,91 доларів США.

В іншій частині позовні вимоги залишила без змін.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року позов задоволено частково.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності:

на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

на 1/2 частину автомобіля MERCEDES-BENZ GLC 220D, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов (VIN) НОМЕР_7 , об`єм двигуна 2143 см. куб., який був зареєстрований 30.11.2017 року за ОСОБА_2 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США, що становить 1/2 частину грошових коштів, які станом на 08.01.2018 року розміщувались на належному ОСОБА_2 банківському рахунку № НОМЕР_5 в АТ «Альфа-Банк».

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 а на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, що становить 1/2 частину грошових коштів, які станом на 08.01.2018 року розміщувались на належному ОСОБА_2 банківському рахунку № НОМЕР_6 в АТ «Альфа-Банк».

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 200 доларів 91 цент США, що становить 1/2 частину грошових коштів, які станом на 08.01.2018 року розміщувались на належному ОСОБА_2 банківському рахунку № НОМЕР_3 в АТ «Альфа-Банк».

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 916 23 грн, що становить 1/2 частину грошових коштів, які станом на 08.01.2018 року розміщувались на належному ОСОБА_2 банківському рахунку № НОМЕР_2 в АТ «Альфа-Банк».

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 415 212, 74 грн, що становить 1/2 частину грошових коштів, які станом на 08.01.2018 року розміщувались на належному ОСОБА_2 банківському рахунку № НОМЕР_4 в АТ «Альфа-Банк».

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2023 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

11.10.2023 представник ОСОБА_2 - адвокат Решнюк А. В. на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 40 000 доларів США, 100 000 доларів США, 200 доларів 91 цент США, 1 916 грн 23 коп., 415 212 грн 74 коп. та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Свої доводи обґрунтовує тим, що визначаючи датою припинення шлюбних стосунків між сторонами 08 січня 2018 року, суд першої інстанції взяв до уваги надану стороною позивача переписку сторін за допомогою мобільного зв`язку, в якій відповідач повідомив позивачу, що виїхав в іншу квартиру та попросив пробачення, яка є неналежним та недопустимим доказом.

З роздруківки з Sms повідомлення, яка долучена до матеріалів справи, вбачається, що Sms від " ОСОБА_3 " сфабриковане для того, щоб ввести суд в оману датою 09.01.2018, та не повинно братися до уваги.

Зазначив, що позовна заява про розірвання шлюбу була подана до суду 20 вересня 2019 року, шлюб між сторонами розірвано 27 листопада 2019 року.

Посилання позивача на те, що вона з відповідачем розлучена та фактично не мешкає з 09 січня 2018 року не може бути прийнято до уваги, оскільки не містить свого підтвердження.

Відповідач піклувався про свою сім`ю, всі кошти витрачалися в інтересах сім`ї та для розвитку сімейного бізнесу, дружина була обізнана про такий бізнес. Грошові кошти були зняті з рахунків та перебували у володінні подружжя під час шлюбу. Доказів того, що отримані грошові були витрачені відповідачем не в інтересах сім`ї, позивачем не надано.

22.01.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Лехкар О. В. через систему «Електронний суд» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Судові витрати покласти на відповідача.

Свої доводи обґрунтовує тим, що впродовж усього часу розгляду справи у суді першої інстанції відповідач жодного разу не з`явився в судове засідання, не висловив свої заперечення на пред`явлені позовні вимоги, не спростував доводи позивача і не надав жодного разу підтвердження своїх доводів, не дивлячись на те, що був добре обізнаний і про суть пред`явлених вимог і про докази, які були надані позивачем на їх підтвердження.

Відповідач не навів належних і допустимих доказів на підтвердження отримання згоди позивача на розпорядження спільними коштами.

Твердження відповідача, про те, що він забезпечував сім`ю і турбувався про спільну дитину спростовуються тим, що в автоматизованій системі виконавчих проваджень міститься перелік виконавчих проваджень щодо відповідача. Одним із них є виконавче провадження щодо стягнення аліментів на утримання спільної дитини ОСОБА_4 (№АСВП: НОМЕР_9 від 01.02.2022). Позивачка була змушена звертатися до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача аліментів на спільну дитину, оскільки відповідач повністю самоусунувся від обов`язку по її утриманню. Лише після відкриття виконавчого провадження і блокування банківських рахунків відповідач почав сплачувати кошти на утримання дитини, яких критично недостатньо, тому позивачка змушена працювати на трьох роботах, щоб забезпечити дитині необхідні умови проживання і утримання.

Звертає увагу, що судова практика підтверджує, що скріншоти повідомлень з телефон у та планшету, роздруківки в Viber також можуть визнаватися судом як належні та допустимі докази з урахуванням всіх обставин справи ( постанова ВС від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19).

23.01.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Лекхар О. В. подала ще один відзив на апеляційну скаргу та клопотання про поновлення процесуального строку на його подання.

Зазначила, що після надсилання 22.01.2024 відзиву на апеляційну скаргу до суду, представником позивача було перевірено відправлений документ на предмет збереження цілісності вмісту даних, а також коректності відправлення. В ході перевірки було з`ясовано, що частина тексту відзиву не відобразилась.

Статтею 120 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З огляду на те, що пропуск строку на подання відзиву від 23.01.2024 пропущено на 1 день, враховуючи наявність широких полів пробілів у відзиві, який надійшов на адресу суду через Електронний суд, колегія суддів ухвалила продовжити строк на подання вказаного відзиву до 23 січня 2024 року.

У відзиві зазначила, що твердження відповідача про те, що подружжя припинило проживати як сім`я не 08 січня 2018 року, не підтверджено жодними доказами.

В матеріалах справи є зведена інформація про суму грошових коштів, яка зберігалася на закордонних банківських рахунках відповідача та була переказана ним на вітчизняні рахунки й одноосібно витрачена на власні потреби - це більше одного мільйона доларів США. З вказаної суми суд визнав право власності позивача лише на незначну їх частину.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Єрмак О. В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 суду пояснив, що станом на 08 січня 2018 року вони з позивачем перебували в сімейних стосунках, 07 вересня 2018 року разом з дружиною та дитиною їздили відпочивати до Туреччини, в м. Кемер. Поки у нього працював ресторан, він мав можливість оплачувати садочок, няню, надавати дружині кошти. Вони з дружиною припинили шлюбні стосунки одночасно з розірванням шлюбу. Гроші витрачались за погодженням з позивачем для розвитку бізнесу. Заперечував ту обставину, що він надсилав Sms повідомлення, яке було надано позивачем до матеріалів справи.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Лекхар О. В. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги з підстав, які були викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2001 року, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року розірваний (а. с. 9, 11, 12, т. 1).

09 квітня 2003 року між Державною госпрозрахунковою організацією "Житло-інвест" Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та ОСОБА_2 (інвестор) було укладено інвестиційний договір №43-1685, предметом якого є участь інвестора у фінансуванні будівництва об`єкта нерухомості шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок організації з метою отримання його після завершення будівництва будинку (а.с. 233-234 т. 3).

22 червня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 13 т.1).

Згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, за ОСОБА_2 в період з 22.09.2001 по 25.11.2021 був зареєстрований автомобіль MERCEDES-BENZ GLC 220D, 2017 року випуску, дата реєстрації 30.11.2017 (а. с. 77-78 т. 1).

Із виписки по особовому рахунку № НОМЕР_5 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Альфа-Банк», встановлено, що 23.02.2018 останній зняв грошові кошти в сумі 80 000 доларів США (а.с.156 т.1).

Із виписки по особовому рахунку № НОМЕР_6 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Альфа-Банк», встановлено, що 23.02.2018 останній зняв грошові кошти в сумі 200 000 доларів США (а.с.157 т.1).

Станом на 05.01.2018 на належному відповідачу банківському рахунку № НОМЕР_8 в АТ "Альфа-Банк" знаходились грошові кошти в сумі 401,82 доларів США, які відповідач почав витрачати з 09.01.2018 року ( а.с. 60 т.2).

Станом на 05.01.2018 на належному відповідачу банківському рахунку № НОМЕР_2 в АТ "Альфа-Банк" знаходились грошові кошти в сумі 3832,47 грн, які відповідач почав витрачати з 09.01.2018 року ( а.с. 76 т.2).

Станом на 29.12.2017 на належному відповідачу банківському рахунку № НОМЕР_4 в АТ "Альфа-Банк" знаходились грошові кошти в сумі 830 425,48 грн, які відповідач почав витрачати з 10.01.2018 року ( а.с. 125 т.2).

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання спірних квартири та автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та їх поділ по 1/2 частини сторони не оскаржують , а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів, які станом на 08.01.2018 розміщувались на належних відповідачу банківських рахунках: № НОМЕР_5 в сумі 40 000 доларів; США; № НОМЕР_6 в сумі 100 000 доларів США; № НОМЕР_3 в сумі 200,91 доларів США; № НОМЕР_2 в сумі 1 916,23 грн; № НОМЕР_4 в сумі 415 212 грн 74 коп, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що вказаними коштами після припинення 08.01.2018 ведення спільного господарства відповідач розпорядився одноособово.

Дата припинення сімейно-шлюбних відносин 08.01.2018 підтверджується поданою стороною позивача роздруківкою переписки сторін у справі за допомогою мобільного зв`язку, в якій відповідач повідомив позивачку, що виїхав в іншу квартиру та попросив пробачення (а.с. 193 т. 3).

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції у вказаній частині з огляду на таке.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Розглядаючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача 1/2 частини грошових коштів, що знаходились на рахунках, відкритих на ім`я відповідача станом на 08.01.2018, позивачка посилалась на те, що вказані кошти були використані відповідачем на власний розсуд, після фактичного припинення шлюбних відносин в січні 2018 року.

Відповідно до ч. 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст. 81 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, шлюб між сторонами розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року.

На підтвердження тієї обставини, що сторони припинили шлюбні відносини 08 січня 2018 року, позивачем надано фотокопію повідомлення з мобільного телефону позивача, отриманого від особи " ОСОБА_3 ", яке в графі :"сведения" містить зазначення: "8 января".

Разом з тим, рік надіслання вказаного повідомлення відсутній.

Як вбачається з копії позовної заяви ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, остання датована 20 вересня 2019 року (а.с. 190-192 т.3).

Зазначення у вказаній позовній заяві про те, що :" вже тривалий час кожен з нас живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування" не є належним доказом на підтвердження тієї обставини, що сімейні стосунки між сторонами припинено саме 08 січня 2018 року.

Судове рішення в справі про розірвання шлюбу також не містить посилання на дату припинення між сторонами шлюбних стосунків.

Позивач не надала суду належних та достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що під час перебування у шлюбі з позивачем відповідач здійснював розпорядження грошовими коштами, які знаходились на його рахунках, без її згоди та не в інтересах сім`ї, а відповідач проти цього заперечує.

Дослідивши надані суду докази на підтвердження обставин особистого розпорядження відповідачем грошовими коштами під час перебування в шлюбі з позивачем, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність вказаної обставини належними, допустимими та достатніми доказами.

Отже, суд першої інстанції не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства, тому дійшов помилкового висновку про доведеність заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача половини грошових коштів, які були використані під час перебування сторін у шлюбі.

Доводи позивача про те, що впродовж усього часу розгляду справи у суді першої інстанції відповідач жодного разу не з`явився в судове засідання, не висловив свої заперечення на пред`явлені позовні вимоги, не спростував доводи позивача і не надав доказів на підтвердження отримання згоди позивача на розпорядження спільними коштами не можуть буті взяті судом до уваги, оскільки саме на позивача покладено обов`язок доведення обставини розпорядження відповідачем спільними грошовими коштами під час шлюбу без її згоди, після фактичного припинення шлюбних стосунків.

Вказаного обов`язку позивачем виконано не було.

За викладених обставин суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Решнюка Анатолія Валерійовича задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2023 року в частині задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 40 000 доларів США, 100 000 доларів США, 200,91 доларів США, 1 916 грн 23 коп., 415 212 грн 74 коп. скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.07.2024.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: В. М. Ратнікова

Т. І. Ящук