ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5687/24 Справа № 210/4399/23 Суддя у 1-й інстанції - Скотар Р. Є. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Лідовської А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №210/4399/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Скотар Р.Є., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Територіальної громади м. Кривого Рогу в особі Криворізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в 1937-1938 роках ОСОБА_2 , користувався земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою (на теперішній час) АДРЕСА_1 .

В 1945 році ОСОБА_2 , збудував житловий будинок А-1 розміром 5,65 х 11,93 метри. В 1953 році на земельній ділянці було збудовано, окрім будинку А-1, також будинок «Б-1», сараї «В», «Г», «Д», водо колонка І, замощення ІІ, огорожа 1,2. Користувачами нерухомого майна зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 06 березня 1958 року виконавчим комітетом Дзержинської райради передано ОСОБА_3 в безстрокове користування земельна ділянка для будівництва житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 (на той час АДРЕСА_2 ) загальною площею 500 кв.м. в м.Кривому Розі.

24.06.1983 року рішенням виконкому № НОМЕР_1 , узаконено на ім`я ОСОБА_2 збудований в 1945 році по АДРЕСА_3 , з двором загального користування. Однак зазначено, що це є частка у спільній сумісній власності в розмірі 1/3.

15.08.2003 року, державним нотаріусом було видане свідоцтво про право на спадщину спадкодавця ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем є дружина ОСОБА_1 , на 1/3 частину домоволодіння, яке складається з: житлового будинку «А-1» жилою площею 29,3 кв.м., загальною площею 54,4 кв.м., сараю Г, дощ.1/2 сараю «Д» вбиральні Е, вбиральні Ж, огорожі 1-6, водо колонки І, замощення ІІ, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданою Третьою криворізькою державною нотаріальною конторою 06.09.1985 року за реєстровим №2-2525.

Позивач зазначає, що будинок, який збудував ОСОБА_3 «Б-1» та який також знаходиться на цій земельній ділянці не узаконений та складає 2/3 частини домоволодіння.

Власниця 1/3 частини домоволодіння - ОСОБА_1 в 2003 році намагалася з`ясувати та отримати у спадщину 2/3 частини будинку, однак виконком відмовив їй мотивуючи тим, що за життя ОСОБА_3 не отримав свідоцтво про право власності на частину будинку, а після його смерті неможливо на нього документи оформити. ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . На 2/3 частини домоволодіння до складу якого входив будинок «Б-1» з господарчими спорудами, не було право установчих документів та користувачем (та забудовником) був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла лише ОСОБА_1 , як дружина спадкодавця, донька ОСОБА_4 ОСОБА_5 спадщину не приймала.

За таких підстав вбачається, що на момент смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , в 1/3 частині домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , проживав його син ОСОБА_4 , який і прийняв спадщину. Оскільки ОСОБА_4 проживав в домоволодінні по АДРЕСА_4 частини якого збудував за життя ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , він користувався, утримував частину спірного нерухомого майна, то він прийняв спадщину після його смерті.

Позивач також зазначає, що 2/3 частини нерухомого майна не є самочинним будівництвом, оскільки було збудоване до 1992 року, оскільки на 2/3 частини будинку відсутні право установчі документи, вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину, а тому просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 до складу якого входить житловий будинок АДРЕСА_5 загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м., літня кухня Б, сараї - Г,Д, вбиральні - Е,Ж, водо колонка І, замощення ІІ, огорожа №1-5 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіальної громади міста в особі Криворізької міської ради, третя особа ОСОБА_6 про визнання права власності в порядку спадкування залишено без задоволення.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати ухваливши рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася у березні 1990 року, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, а тому положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування спірного майна.

На момент завершення будівництва спірного житлового будинку у 1961 році питання набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР (далі Указ) від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків, що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ і прийнятою відповідно до Указу

від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня

1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

На підставі статті 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті так і поза містом.

Пункт 2 постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідно до указу від 26 серпня 1948 року та постанови від 26 серпня 1948 року підставою виникнення права власності на житловий будинок був факт побудови житлового будинку відповідно до вищезазначених законодавчих актів. Зазначені правові акти не пов`язували виникнення права власності на об`єкт нерухомості із датою реєстрації.

Відповідно до постанови КМУ від 05 серпня 1992 року «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Тобто, фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна є технічний паспорт.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що згідно короткої технічної характеристики на підставі рішення виконкому народних депутатів №1015 від 12.11.1953 року, зареєстрована земельна ділянка, площею 1432 кв.м. під забудову житлового будинку А-1 -1945- на співвласника ОСОБА_2 (а.с.13).

Відповідно до схематичного плану БТІ м.Кривого Рогу від 25.10.1953 року на земельній ділянці по АДРЕСА_6 (на теперішній час Базавлуцька) знаходиться житловий будинок «А-1» та «Б-1», сараї «В», «Г», «Д», водо колонка І, замощення ІІ, огорожа 1,2. В технічному паспорті зазначені користувачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . На вказаному схематичному плані маються написи «батько ОСОБА_2 будинок А-1 помер» та «син ОСОБА_7 будинок «Б-1» (а.с.14, 15).

Згідно Акту від 19 лютого 1958 року до рішення Дзержинського виконкому, здійснений відвід в натурі прилеглої ділянки під будівництво забудовника ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_7 (а.с.11).

Відповідно до довідки Дзержинського райкомунхозу від 07 березня 1958 року ОСОБА_3 дійсно є індивідуальним забудовником (а.с.12).

06 березня 1958 року між виконавчим комітетом Дзержинської райради та ОСОБА_3 укладений Договір на передачу в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 (на той час АДРЕСА_2 ) загальною площею 500 кв.м. в м. Кривому Розі (а.с.17, 18).

Відповідно до архівного витягу з рішення Виконкому Дзержинської районної ради народних депутатів від 24.06.1983 року №273, виданого на підставі заяви ОСОБА_4 мовою оригіналу - «Об узаконении и принятии в эксплуатацию самовольно построеных домовладений» узаконено на ім`я ОСОБА_2 житловий будинок розміром 5,9м х 12,2м., сарай розміром 5,4м х3,6м з подвір`ям розміром 5,4м х 3,6м, з урахуванням технічного паспорту - будинок А-1), побудований в 1945 році за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21-23).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 виданого Відділом бюро запису актів громадського стану 04.06.1981 року (а.с.111), після смерті якого залишилась спадкове майно частка домоволодіння, за адресою АДРЕСА_1 (на той час АДРЕСА_2 ).

На підставі вищезазначеного рішення виконкому та отриманих документів, після смерті ОСОБА_2 , його онук ОСОБА_4 , отримав свідоцтво про право власності на будинок А-1 з господарчими спорудами, та отримав свідоцтво на спадщину, лише на 1/3 частину домоволодіння.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 виданого Саксаганським РАЦС 30.03.1990 року (а.с.29) після смерті якого залишилась спадкове майно частка домоволодіння, за адресою АДРЕСА_1 (на той час АДРЕСА_2 ).

Згідно копії спадкової справи №236 заведеної після смерті ОСОБА_2 судом встановлено, що за життя останній склав заповіт, яким житловий будинок з господарчими будовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 заповідав ОСОБА_4 (а.с.112).

25 вересня 1971 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 25.09.1971 року (а.с.31).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 02.06.1972 року батьками ОСОБА_10 є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.33).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_6 виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 09.03.1998 року (а.с.32).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1593455 від 29.09.2003 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину ВАМ № 904166 від 15.08.2003 року, видане Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за № 1-2277 1/3 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №1-2277 від 15.08.2003 року ОСОБА_1 , є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , яке складається з: 1/3 частини домоволодіння житлового будинку А-1 жилою площею 29,3 кв.м, загальною площею 54,4 кв.м., сараю Г, сараю Д, вбиральні Е, огорожі №1-6, водо колонки І, замощення ІІ, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17).

Відповідно до копії спадкової справи №455 заведної після смерті ОСОБА_4 судом встановлено, що за життя останній не складав заповіт (а.с.102-109).

15 серпня 2003 року ОСОБА_1 звернулася до Третьої криворізької державної нотаріальної контори у Дніпропетровській області з заявою про прийняття спадщини за законом на 1/3 частину житлового будинку та на підставі її заяви було заведено спадкову справу за номером № 455 (а.с.102 зворот).

Відповідно до адресної довідки від 13.08.2003 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.105).

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №868117 від 26.06.2003 ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину від 06.09.1985, видане Третьою Криворізькою державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за №2-2523 1/3 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.106).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим в Третій Криворізькій державній нотаріальній конторі 06 вересня 1976 року за № 2-4377 спадкоємцем після ОСОБА_2 є ОСОБА_4 (а.с.107).

Згідно домової книги, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , 1950 року народження, ОСОБА_6 , 1972 року народження, ОСОБА_11 , 1999 року народження, ОСОБА_12 , 1977 року народження, ОСОБА_13 , 1955 року народження (а.с.66-71).

ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_7 виданого Металургійним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 15.07.2022 року (а.с.63).

19 травня 1972 року ОСОБА_13 та ОСОБА_10 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на ОСОБА_14 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_8 від 29.11.2002 року (а.с.34).

ОСОБА_15 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_9 виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дзержинського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 21.05.2001 року (а.с.30).

Відповідно до відповіді з КП ДОР «Криворізьке БТІ» №1316 від 10.11.2023 року №1316, право власності на 1/3 частину домоволодіння по АДРЕСА_6 видане ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-2277. Інформація що до власника 2/3 частини домоволодіння відсутня (а.с.145).

Відповідно до листа Виконавчого комітету Дзержинської районної ради від 31.07.2003 року, у відповідь на звернення ОСОБА_6 щодо оформлення права власності на 2/3 домоволодіння АДРЕСА_6 на ім`я діда ОСОБА_3 , який помер зазначив, що ОСОБА_3 за життя не оформив правовстановлюючі документи (а.с.60).

Згідно Технічного паспорту на житловий будинок садибного типу, розташований за адресою: АДРЕСА_8 , до складу якого входить житловий будинок АДРЕСА_5 загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м., літня кухня Б, сараї - Г,Д, вбиральні - Е,Ж, водо колонка І, замощення ІІ, огорожа №1-5 (а.с.72-79).

Згідно висновку про оцінку майна, складеного СПД ОСОБА_16 , за замовленням ОСОБА_1 , домоволодіння, а саме житловий будинок, А-1 загальною площею 54,4 кв.м. та житловою площею 29,3 кв.м., сарай Г, сарай Д, вбиральня Е, вбиральня Ж, огорожа 1-6, водо колонка І, замощення ІІ, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартість на дату оцінки майна склала 186393 грн. (а.с.80).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 фактично прийняв та оформив спадщину на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_6 , при цьому право власності на 2/3 домоволодіння АДРЕСА_6 оформлено не було, оскільки ОСОБА_3 за життя не оформив правовстановлюючі документи, тому спірний будинок не увійшов до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_3 , отже у ОСОБА_4 відсутні майнові права на спірні 2/3 житлового будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на 2/3 домоволодіння АДРЕСА_6 .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Спірні правовідносини виникли в під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Згідно ст.524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У ст.548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року визначено, що спадщина вважалася прийнятою за умови, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року №4, зазначено, що якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно.

Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

За нормами ст.1216 ЦК України, ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено статтею 1217 ЦК України.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року №121.

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_2 , його онук ОСОБА_4 , отримав свідоцтво про право власності на будинок А-1 з господарчими спорудами, та отримав свідоцтво на спадщину, на 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до спадкової справи № 455 заведеної після смерті ОСОБА_4 та записів у реєстровій книзі № 236/4 - ОСОБА_3 (батько) не зареєстрував право власності на 2/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно довідки Міського управління технічної інвентаризації 2/3 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 взагалі не увійшли до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 .

Таким чином вбачається, ОСОБА_4 фактично не прийняв спадщину у вигляді 2/3 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а тому не набув право власності на дане майно.

Отже колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки ОСОБА_3 (батько ОСОБА_4 ) за життя не оформив правовстановлюючі документи на 2/3 домоволодіння АДРЕСА_6 , тому спірний житловий будинок не увійшов до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_3 . Отже у ОСОБА_4 відсутні майнові права на спірні 2/3 житлового будинку у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 (дружиною) у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 права власності на 2/3 домоволодіння АДРЕСА_6 .

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 право власності на спадкове майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а саме: на 2/3 житлового будинку А-1, загальною площею 54,4 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., житлового будинку Б-1 загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м., літня кухня Б, сараї - Г,Д, вбиральні - Е,Ж, водо колонка І, замощення ІІ, огорожа №1-5.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: