БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2-о/356/19/24
Справа № 356/415/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.07.2024 суддя Березанського міського суду Київської області Капшученко І. О., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області надійшла вказана вище заява ОСОБА_1 , в якій він просив встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно без участі заінтересованої особи ОСОБА_2 виховує та утримує малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування заяви вказував, що 16.11.2012 між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб. Від цього шлюбу в них народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте спільне життя не склалось і рішенням Березанського міського суду Київської області від 25.05.2016 шлюб ними розірвано. З травня 2017 року мати залишила дитину на його виховання та виїхала на постійне місце проживання спочатку на окуповані території, потім в Росію, матеріальної допомоги не надає, чим фактично самоусунулась від виховання та утримання їхньої спільної доньки. Заявник самостійно, без участі матері виховує дитину та матеріально її утримує. Водночас, заявник є військовозобов`язаним та відноситься до категорії осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Встановлення судом факту самостійного виховання дитини в судовому порядку є підставою для надання йому відстрочки від мобілізації. Таким чином, встановлення факту даного факту потрібно йому для захисту прав та інтересів малолітньої дитини під час дії воєнного стану в Україні.

Розглянувши матеріали поданої заяви, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України та не є вичерпним.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідно його встановлення.

Аналогічні висновки зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 320/948/18, від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц, від 30.05.2018 у справі № 761/16799/15-ц, а також постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 591/5199/20, від 12.10.2022 у справі № 463/14365/21, від 19.06.2019 у справі № 752/20365/16-ц, від 05.12.2019 у справі № 750/9847/18, від 03.02.2021 у справі № 644/9753/19, від 16.06.2021 у справі № 643/6447/19/19, від 08.09.2021 у справі № 641/5187/20.

Отже, розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: (а) спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; (б) спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.

Інститут окремого провадження та встановлення у цьому провадженні юридичного факту не передбачені для того, аби вирішити (допомогти вирішити) будь-який спір про право.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини є підставою для позбавлення матері/батька батьківських прав.

Обґрунтовуючи заяву про встановлення факту самостійного виховання дитини, заявник фактично посилається на ухилення матір`ю дитини від виконання своїх батьківських обов`язків, що необхідне йому для вирішення питання про відстрочку для захисту прав та інтересів малолітньої дитини в умовах воєнного стану.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Водночас, в силу статей 150, 155, 164 СК України, ухилення батьків від виконання обов`язків по вихованню дитини є різновидом порушення прав дитини, і може бути підставою для притягнення до юридичної відповідальності, зокрема, і позбавлення батьківських прав.

Доведення фактів порушення прав особи не може відбуватись в межах окремого провадження, оскільки передбачає наявність спору про право.

Таким чином, незалежно від заявленої мети встановлення юридичного факту, під час розгляду цієї справи суду, у межах доводів заяви необхідно встановити, зокрема, факт ухилення матері від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, внаслідок чого дитина виховується лише одним з батьків, що свідчить про наявність спору про право, і тому є неможливим в порядку окремого провадження.

При цьому відповідно до позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, зазначено, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно, у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори, що виникають з інших, окрім цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

У цій справі заявник вказував, що встановлення факту самостійного виховання ним дитини пов`язане з виконанням військового обов`язку та стосується реалізації ним права на відстрочку від призову на військову службу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 в справі № 362/643/21 зазначено, що військова служба є різновидом публічної, тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, визначений статтею 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».

За таких обставин, оскільки встановлення факту самостійного виховання дитини батьком з підстав ухилення матері від виконання нею своїх обов`язків не підлягає вирішенню в порядку окремого провадження, оскільки має місце спір про право.

Може виникнути спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації (про що заявник вказав у заяві) і не пов`язаний з виникненням чи реалізацією цивільних прав та обов`язків заявника, їх виникненням, існуванням та припиненням, який за предметом та можливими правовими наслідками може стосуватися лише сфери публічно-правових відносин, тому не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Враховуючи вказане, у відкритті провадження слід відмовити з підстав, передбачених ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 186-187, 258-261, 263, 293-294 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на її апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо вона не скасована, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційну скаргу на ухвалу може бути подано до Київського апеляційного суду протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду або ухвала суду не були вручені у день їх проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: І. О. Капшученко