КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2842/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 року місто Київ

справа №753/11302/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - Гусака Андрія Миколайовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гусака О.С., повний текст рішення складено 31 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Руслана Тарасівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 про визнання нікчемним заповіту, визнання відсутнім права на спадкування та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила:

визнати нікчемним заповіт ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого ПН КМНО Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року та зареєстрованого 17 травня 2019 року;

визнати відсутнім у ОСОБА_3 право на спадкування за заповітом ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого ПН КМНО Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року та зареєстрованого 17 травня 2019 року;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09 грудня 2019 року складене на бланку серії НОЕ №654288, зареєстроване в спадковому реєстрі під №65197555, видане ОСОБА_3 ;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09 грудня 2019 року, складене на бланку серії НОЕ №654289, зареєстроване в спадковому реєстрі під №65197689, видане ОСОБА_3 .

В обґрунтування вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померїї батько ОСОБА_7 , який на момент смерті перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , за заявою якої 03 травня 2019 року ПН КМНО Гречаною Р.Т. було заведено спадкову справу №4/2019.

Вказувала, що крім дружини спадкодавця з заявами про прийняття спадщини в передбачений законом строк звернулася сама позивач, а також інші діти спадкодавця: дочка ОСОБА_4 та сини ОСОБА_4 та ОСОБА_5

03 травня 2019 року ПН КМНО Гречаною Р.Т. було перевірено наявність у Спадковому реєстрі заповіту ОСОБА_7 та враховуючи, що на час відкриття спадщини та заведення спадкової справи будь-які відомості у вказаному реєстрі щодо наявності заповітів чи спадкових договорів, укладених спадкодавцем, були відсутні, то спадкування мало здійснюватися за законом в рівних частинах між всіма спадкоємцями першої черги.

Зазначала, що 03 грудня 2019 року ПН КМНО Гречаною Р.Т. в процесі оформлення права на спадщину за законом, а саме при видачі свідоцтв за заявою ОСОБА_3 було зроблено повторний запит до Спадкового реєстру та виявлено запис про заповіт померлого ОСОБА_7 , який було посвідчено ПН КМНО Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року, який було зареєстровано 17 травня 2019 року.

Посилалася на те, що відповідно до вказаного заповіту ОСОБА_7 заповів усе належне йому майно ОСОБА_3 .

Позивач вказувала, що ОСОБА_7 за життя будь-яких заповітів не складав і не мав такого наміру.

Вважає, що заповіт ОСОБА_7 складено з порушенням вимог щодо його оформлення та посвідчення, оскільки ПН КМНО Змисловською Т.В. не було надано оригінала примірника заповіту, який мав зберігатись в матеріалах справи нотаріуса, натомість такий оригінал відсутній, що на її думку вказує на порушення вимог щодо його форми та посвідчення, заповіт не вчинявся в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій під реєстровим №544 та не вчинявся на нотаріальному бланку серії ННЕ №876277, станом на 26 квітня 2019 року не існувало нотаріального бланку, на якому нотаріус могла посвідчити заповіт, а відомості щодо бланку серії ННЕ №876227 були змінені на заповіт в реєстрі бланків лише 17 травня 2019 року, в той час як на вказаному бланку 26 квітня 2019 року було посвідчено заяву.

Зазначала, що відомості про зазначений вище заповіт було внесено до Спадкового реєстру лише 17 травня 2019 року, тобто більш ніж через 20 днів з моменту його посвідчення, у період часу коли був складений заповіт ОСОБА_7 перебував у зовсім іншому місці, ніж ПН КМНО Змисловська Т.В. , а платіж «Реєстрація/зміна/скасування/дублікат заповіту» ОСОБА_7 було здійснено 17 травня 2019 року.

На думку позивача, ПН КМНО Гречана Р.Т. не надала правову оцінку заповіту та неправомірно видала свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування вимог посилався на те, що спір у даній справі виник у зв`язку із тим, що, будучи спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_7 ,позивач як дочка останнього була повністю усунута від спадкування у зв`язку із появою незаконного заповіту, складеного на користь його дружини.

Вказував, що попри те, що позивачем було надано достатню кількість доказів, які не були спростовані відповідачем, суд першої інстанції взагалі самостійно не встановив жодних фактичних обставин у даній справі про нікчемність заповіту.

Зазначав, що суди не встановили обставин у справі про недійсність заповіту, які б дозволяли кваліфікувати заповіт ОСОБА_7 як нікчемний.

Посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу оскаржуваного рішення правову оцінку іншим судом матеріалів та доказів з іншої судової справи.

06 грудня 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Р.Т., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В., ОСОБА_4 , Ярошенко А.П., Ярошенко М.П., в інтересах якої діє ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у тому числі на адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , спадкоємцями якого є його дружина ОСОБА_3 , а також діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 (а.с. 35, т. 1).

За заявою ОСОБА_3 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , 03 травня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Гречаною Р.Т. заведена спадкова справа №4/2019 щодо майна померлого.

У позовній заяві позивач вказувала, що 03 травня 2019 року приватним нотаріусом КМНО Гречаною Р.Т. було перевірено наявність в Спадковому реєстрі заповіту ОСОБА_7 і враховуючи те, що дані про складання батьком заповіту були відсутні станом на дату заведення спадкової справи, вважає, що спадкування після смерті ОСОБА_7 мало здійснюватися в рівних частинах між спадкоємцями першої черги.

21 червня 2019 року ОСОБА_1 подала до приватного нотаріуса КМНО Гречаної Р.Т. заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

Інші спадкоємці в установлений статтею 1270 ЦК України строк також подали заяви про прийняття спадщини за законом.

03 грудня 2019 року приватний нотаріус КМНО Гречана Р.Т. при оформленні свідоцтв про право на спадщину за законом зробила повторний запит до спадкового реєстру та виявила запис про наявність заповіту від імені ОСОБА_7 , датованого 26 квітня 2019 року й посвідченого приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.В. (а.с. 22, т. 1).

Відомості про вказаний заповіт внесені нотаріусом Змисловською Т.В. до спадкового реєстру 17 травня 2019 року о 17 год 18 хв (а.с. 36, т.1).

За відомостями з реєстру для реєстрації нотаріальних дій та відповідно до копії заповіту нотаріальна дія №544 з посвідчення заповіту вчинена на бланку серії ННЕ №876227 (а.с.153 т. 1).

Як вбачається з копії дублікату заповіту від 26 квітня 2019 року, ОСОБА_7 заповів все своє майно ОСОБА_3 .

На підставі вказаного заповіту ОСОБА_3 було видано два свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 грудня 2019 року, складені на бланках серії НОЕ №654288 та серії НОЕ №654289.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у грудні 2019 року зверталася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В., треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Р.Т. про визнання заповіту недійсним (справа №761/49151/19).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано недійсним заповіт, укладений ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року та зареєстрований у Спадковому реєстрі 17 травня 2019 року, у задоволенні позову до приватного нотаріуса відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20 липня 2022 року вказані судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Із матеріалів позовної заяви у даній справі, вбачається, що однією із вимог позовної заяви ОСОБА_1 є визнання нікчемним заповіту, що складений ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 26 квітня 2019 року та зареєстрований 17 травня 2019 року.

Предметом позову у справі №761/49151/19 був той самий заповіт.

Зі змісту позовної заяви, яка була предметом розгляду у Шевченківському районному суді міста Києва у справі №761/49151/19 вбачається, що як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на положення ст.1257 ЦК України, та вказуючи на те, що при вчиненні заповіту порушено порядок його посвідчення та внесення відомостей в Спадковий реєстр; волевиявлення спадкодавця не відповідало його волі, оскільки наявні сумніви щодо особистого підписання заповіту ОСОБА_7 , просила суд ухвалити рішення, яким визнати заповіт, складений 26 квітня 2019 року від імені ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Змисловською Т. В. недійсним.

Із пояснень по суті справи, які були подані ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду міста Києва, однією із підстав позову позивач зазначала складення заповіту із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (а.с. 217 т. 1).

Суди при розгляді справи №761/49151/19 встановили, що на момент розгляду справи код витрачання бланку серії ННЕ №876227 значиться «4» - заповіт. Згідно відповіді ДП «НАІС» від 01 квітня 2021 року №1779/16.3-13 26 квітня 2019 року о 21 год. 26 хв. код витрачання бланку серії ННЕ №876227 був «8» - заява і лише 17 травня 2019 року о 17 год. 23 хв. код витрачання бланку було змінено на «4» - заповіт.

17 травня 2019 року о 17 год. 18 хв. (за 5 хв. до зміни коду витрачання нотаріального бланка) в Спадковому реєстрі з`явились відомості про заповіт від імені ОСОБА_7 .

Наявність у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій запису про заповіт від імені ОСОБА_7 на бланку серії ННЕ №876227 порушує порядкову послідовність використання бланків нотаріальних документів та вчинення нотаріальних дій за 26 квітня 2019 року, яка за наявності запису про оспорюваний заповіт виглядає наступним чином: №543 - бланк серії ННЕ №876224 (довіреність); №544 - бланк серії ННЕ №876225 (довіреність); №544 - бланк серії ННЕ №876227 (заповіт); №545 - бланк серії ННЕ №876226 (довіреність); №546 - бланк серії ННЕ №876227 (заява); №547 - бланк серії ННЕ №876228 (договір купівлі - продажу).

Нотаріальні дії з посвідчення довіреностей №543 і №544 були послідовно вчинені та зареєстровані в Єдиному реєстрі довіреностей 26 квітня 2019 року о 18:58 та 19:01 відповідно. При цьому за поясненнями нотаріуса заповіт було зареєстровано ще 26 квітня 2019 року о 17:00, однак унаслідок технічної несправності реєстру відомості про вчинення нотаріальної дії не збереглися, про що вона 26 квітня 2019 року повідомила адміністратора реєстру.

26 квітня 2019 року ПН КМНО Змисловська Т.В. склала акт відповідно до якого зазначила, що на сторінці 116 реєстру помилково двічі проставлено реєстровий номер №544. При складанні статистичного звіту буде додана 1 нотаріальна дія.

27 серпня 2020 року на адвокатський запит представника позивача ДП «НАІС» надало відповідь про те, що з повідомленням від 26 квітня 2019 року №22/01-16 нотаріус до підприємства не зверталася.

Нотаріальна дія з посвідчення заповіту вчинена на підставі квитанції з призначенням платежу реєстрація/зміна/скасування/дублікат заповіту ОСОБА_7 , платником за якою зазначений саме спадкодавець. Квитанція про сплату спадкодавцем обов`язкового платежу датована 17 травня 2019 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду у справі №761/49151/19, Верховний Суд виходив із наступних обставин.

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Натомість заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року в справі № 335/4419/19 (провадження № 61-6171св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зроблено висновок, що «нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що, пред`являючи позов про визнання заповіту недійсним, позивач має довести, а суд - установити, що волевиявлення заповідача на складання заповіту: не було вільним, тобто, здійснене під впливом зовнішніх обставин, не відповідало його волі, тобто, волевиявлення заповідача на складання заповіту було, але як форма вираження внутрішньої волі повністю чи частково не відповідало дійсній волі заповідача.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 376/946/17 (провадження № 61-14829св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису забезпечує ідентифікацію сторони (сторін) правочину та цілісність документу, в якому втілюється правочин.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 17 листопада 2021 року в справі №755/8776/18 (провадження №61-4841св20) зроблено висновок, що тлумачення норм цивільного законодавства свідчить, що несвоєчасне здійснення державної реєстрації посвідченого заповіту в Спадковому реєстрі не зумовлює його нікчемність та не є підставою для оспорюваності заповіту. Несвоєчасне подання 20 листопада 2017 року (вже після смерті заповідача) посадовою особою органу місцевого самоврядування реєстратору - Філії міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи» заяви про реєстрацію заповіту ОСОБА_4 у Спадковому реєстрі є порушенням, допущеним секретарем сільської ради, яке не впливає на волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження власним майном, а лише свідчить про недобросовісне виконанням секретарем сільської ради своїх обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій та не є підставою для оспорюваності заповіту.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 18 вересня 2019 року в справі №204/9143/13-ц (провадження №61-24791св18) зроблено висновок, що посилання касаційної скарги на відсутність оригіналу заповіту і неможливість у зв`язку з цим встановити справжню волю спадкодавця, на увагу не заслуговують, оскільки з матеріалів витребуваної судом першої інстанції спадкової справи, яка містить завірену належним чином копію заповіту, ці обставини встановлено.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року в справі №564/1226/16-ц (провадження №61-1342св18) зазначено, що: «висновок апеляційного суду про те, що доводи позивача щодо несплати державного мита за посвідчення заповіту не є правовою підставою для визнання заповіту недійсним - обґрунтований, оскільки ці обставини не спростовують волевиявлення заповідача та не свідчать про порушення вимог щодо форми і порядку посвідчення заповіту».

У постанові від 20 липня 2022 року у справі №761/49151/19 Верховний Суд зазначив, що:

при задоволенні позову про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вважав, що під час розгляду справи у суді, не було встановлено фактів, які б підтвердили неможливість реєстрації заповіту саме 26 квітня 2019 року, на неодноразові витребування оригіналу заповіту останній так і не був витребуваний. Враховуючи наявність такого значного проміжку часу, який минув з дати начебто складання та посвідчення заповіту спадкодавцем до моменту появи відомостей у Спадковому реєстрі та подальшого виявлення заповіту, а також неможливістю огляду безпосереднього оригіналу заповіту вказують на відсутність відомостей того, що ОСОБА_7 підписував вказаний заповіт, а отже і те, що його воля була направлена на відповідне його підписання;

суди не врахували, що внесення відомостей про заповіт ОСОБА_7 до спадкового реєстру 17 травня 2019 року, а не в день його складання 26 квітня 2019 року як не зумовлює його нікчемність, так і не може бути підставою для його оспорення, оскільки вказані обставини не впливають на визначення волевиявлення спадкодавця. Не впливає на визначення волевиявлення і встановлена судами невідповідність у номерах нотаріальних бланків і вчинених нотаріальних дій;

суди зробили помилкові висновки про те, що відсутність оригіналу заповіту та здійснення оплати за його посвідчення після вчинення нотаріальної дії відносяться до передбачених частиною другою статті 1257 ЦК України підстав для визнання заповіту недійсним;

стосовно заявленої ОСОБА_1 підстави недійсності заповіту внаслідок невідповідності волевиявлення заповідача його волі (частина друга статті 1257 ЦК України), то суди не звернули увагу, що позивачка обґрунтовувала її саме непідписанням ОСОБА_7 тексту оспорюваного нею заповіту. Проте непідписання заповіту заповідачем свідчить про вчинення заповіту з порушенням вимог щодо його форми, що відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком його нікчемність;

суди не врахували, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто, якщо цей правочин нікчемний, то позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Суди не встановили обставин, які б дозволяли кваліфікувати заповіт ОСОБА_7 як нікчемний.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі №161/2823/19 (провадження № 61-6515св20) визначено наступні терміни.

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Предметом є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Звертаючись до Дарницького районного суду міста Києва з даним позовом, про визнання заповіту нікчемним, ОСОБА_1 посилалась на те що, та обставина, що незаконний заповіт було складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, в силу чого він є нікчемним, підтверджується наступним: - за реєстровим номером №544 було вчинено зовсім іншу нотаріальну дію, а саме посвідчено довіреність; код витрачання нотаріального бланку серії ННЕ 876227 «Заява» було змінено на «Заповіт» лише 17 травня 2019 року, а 26 квітня 2019 року відповідний бланк було витрачено саме для оформлення заяви ОСОБА_10 ; на бланку серії ННЕ 876227 було вчинено нотаріальну дію засвідчення справжності підпису на заяві ОСОБА_10 що спростовує оформлення Заповіту на цьому ж бланку; відомості про заповіт до Спадкового реєстру було внесено лише 17 травня 2019 року; примірник заповіту, який мав міститися у матеріалах справи нотаріуса Змисловської Т.В. (до його викрадення) останньою до Шевченківського районного суду м. Києва надано не було; у період часу, коли було складено заповіт, ОСОБА_7 перебував у зовсім іншому місці ніж приватний нотаріус Змисловська Т.В.; платіж «Реєстрація/зміна/скасування/дублікат заповіту» ОСОБА_7 було здійснено 17 травня 2019 року (а.с. 9 т. 1).

Позивач просить визнати нікчемним заповіт, посилаючись на ті самі порушення як були допущені нотаріусами при його посвідченні та реєстрації.

Разом з тим, вказані обставини були предметом дослідження та їм надано оцінку під час розгляду справи №761/49151/19, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі №761/49151/19, якою були скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі, набрала законної сили з моменту її прийняття та остаточною.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа №902/608/19).

Отже вказані обставини, які були встановлені судами першої інстанції, та яким була надана оцінка Верховним Судом у постанові від 20 липня 2022 року справа №761/49151/19 року, не потребують повторного встановлення та дослідження.

Жодних нових обставин, які не були предметом оцінки у Верховному Суді, ОСОБА_1 у позовній заяві у даній справі, поданої до Дарницького районного суду міста Києва, ще до винесення вказаної постанови, не вказала.

Фактично виключаючи відповідача у справі приватного нотаріуса, до якого Шевченківським районним судом міста Києва було відмовлено у позові як до неналежного відповідача, та заявляючи ще вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину до ОСОБА_3 , яка була відповідачем у справі №761/49151/19, ОСОБА_1 просить суд визнати той самий заповіт нікчемним.

Разом з тим, оцінку вказаного заповіту на предмет його нікчемності було зроблено у постанові Верховного Суду, який дійшов висновку, що обставин, які б дозволяли кваліфікувати заповіт ОСОБА_7 як нікчемний, не встановлено.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що доводи позивача, зазначені в позовній заяві у даній справі зводяться до необхідності переоцінки доказів при новому розгляді справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судами при розгляді справи №761/49151/19.

При цьому, зміна складу учасників справи не може приводити до переоцінки доказів за встановлених вже обставин у попередній справі, яка була предметом перегляду у суді касаційної інстанції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 не підписував заповіт від 26 квітня 2019 року та що волевиявлення ОСОБА_7 не було вільним і не відповідало його волі.

Судом не встановлено, що оспорюваний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання заповіту нікчемним є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позовна вимога про визнання заповіту нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

Оскільки судом не встановлено нікчемності заповіту, а відтак не підлягають задоволенню і вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу оскаржуваного рішення правову оцінку іншим судом матеріалів та доказів з іншої судової справи та не дослідив даних обставин справи, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки судом першої інстанції належним чином досліджено всі докази у справі, прийняті до уваги пояснення сторін, встановлені фактичні обставини справи щодо спірного заповіту, крім того встановлено справжню правову природу взаємовідносин між сторонами, застосовано норми матеріального та процесуального права, а також висновки Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Верховний Суд не мав права давати оцінку оспорюваному заповіту щодо нікчемності, оскільки така вимога не було заявлено у справі №761/49151/19 та в зв`язку з цим суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не мав право цитувати висновок Верховний Суд про те, що суди не встановили обставин, які б дозволяли кваліфікувати заповіт ОСОБА_7 як нікчемний, колегія суддів відхиляє, оскільки як було встановлено судом першої інстанції і не спростовано позивачем, предметом позову у справі №761/49151/19 був той самий заповіт, який і є предметом розгляду даної справи. При цьому, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ah initio)і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso jure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ех officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі №755/12702/22).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції відхилив ряд клопотань позивача про які не зазначив у рішенні суду, проте вказані клопотання були направлені на встановлення додаткових обставин, які є відмінними від обставин у справі №761/49151/19, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції відповідно до норм ЦПК були розглянуті всі клопотання сторони позивача. При цьому в апеляційній скарзі не зазначено, які процесуальні норми були порушені судом першої інстанції при розгляді клопотань сторони позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Гусака Андрія Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: