Єдиний унікальний номер судової справи 490/1983/24
Номер провадження 22-ц/812/1100/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

16 липня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана його представником адвокатом Маркіним Сергієм Ігоровичем, ухвалу, яка постановлена Центральним районним судом міста Миколаєва 13 травня 2024 року, під головуванням судді Чаричанського П.О., в приміщені цього ж суду, за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

УСТАНОВИЛА:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 вересня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №299.

В період шлюбу у сторін народилися діти: донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час шлюбні відносини між сторонами фактично припинились та однією сім`єю вони не проживають, молодша донька проживає та в подальшому буде проживати з позивачем, про що є домовленість між сторонами.

У березні 2024 року позивач звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу.

В період шлюбу з 2000 року по 2023 рік сторони набули у власність наступне майно:

квартиру АДРЕСА_1 ;

житловий будинок АДРЕСА_2 ;

земельну ділянку, площею 0,0303 га, з кадастровим номером :09:014:003, розташовану по АДРЕСА_3 ;

5/1000 часток у праві спільної часткової власності магазин промислових товарів А-Магазин (площа 45.4 кв.м); Д нежитлове приміщення (площа 6.6. кв.м), Н нежитлове приміщення (площа 4.4 кв.м), В нежитлове приміщення (площа 72.1 кв.м), за адресою: будинок АДРЕСА_4 ;

житловий будинок садибного типу загальною площею 1 034 кв.м, житловою площею 338.5 кв.м., позначений на плані під літерою «К-3», цегляна господарська будівля «Л», ворота №10,11, огорожа №12,16, замощення №«IV» (по суті два будинки котеджного типу) за адресою: АДРЕСА_5 ;

автомобіль, марки і моделі BMW X7, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Сторони самостійно не дійшли згоди про розподіл спільного майна подружжя у рівних частках.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином:

визнати за ОСОБА_1 право власності та залишити у її власності:

квартиру АДРЕСА_1 ;

житловий будинок АДРЕСА_2 ;

земельну ділянку, площею 0,0303 га, з кадастровим номером :09:014:003, розташована по АДРЕСА_3 ;

визнати за ОСОБА_3 право власності та залишити в його власності:

5/1000 часток у праві спільної часткової власності магазин промислових товарів А-Магазин (площа 45.4 кв.м); Д нежитлове приміщення (площа 6.6. кв.м), Н нежитлове приміщення (площа 4.4 кв.м), В нежитлове приміщення (площа 72.1 кв.м), за адресою: будинок АДРЕСА_4 ;

житловий будинок садибного типу загальною площею 1 034 кв.м, житловою площею 338.5 кв.м., позначений на плані під літерою «К-3», цегляна господарська будівля «Л», ворота №10,11, огорожа №12,16, замощення №«IV» (по суті два будинки котеджного типу), розташований за адресою: АДРЕСА_5 ;

автомобіль, марки і моделі BMW X7, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У травні 2024 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що у період шлюбу сторонами придбане майно, яке за домовленістю сторін оформлено на позивача ОСОБА_1 , та підлягає поділу, як спільно сумісне набуте майно подружжя, а саме:

квартира АДРЕСА_1 ;

майнові права на машиномісце № НОМЕР_2 (будівельний №1-86), загальною площею 12.5 кв.м, місце розташування: АДРЕСА_6 ;

житловий будинок АДРЕСА_2 ,

земельна ділянка, площею 0,0303 га, з кадастровим номером :09:014:003, розташована по АДРЕСА_3 ;

5/1000 часток у праві спільної часткової власності магазин промислових товарів А-Магазин (площа 45.4 кв.м); Д нежитлове приміщення (площа 6.6. кв.м), Н нежитлове приміщення (площа 4.4 кв.м), В нежитлове приміщення (площа 72.1 кв.м), за адресою: будинок АДРЕСА_4 .

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просив визнати за ним в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на:

1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

1/2 частку майнових прав на машиномісце № НОМЕР_2 (будівельний №1-86), загальною площею 12.5 кв.м, місце розташування: АДРЕСА_6 ;

1/2 частку житлового будинку

АДРЕСА_7 частку земельної ділянки, площею 0,0303 га, з кадастровим номером :09:014:003, розташованої по АДРЕСА_3 ;

1/2 частку 5/1000 часток у праві спільної часткової власності на магазин промислових товарів А-Магазин (площа 45.4 кв.м); Д нежитлове приміщення (площа 6.6. кв.м), Н нежитлове приміщення (площа 4.4 кв.м), В нежитлове приміщення (площа 72.1 кв.м), за адресою: будинок АДРЕСА_4 .

У травні 2024 року ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Сидорчук К.А., звернулась до районного суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначала, що відповідач всупереч вимог закону вживає заходів для приховання та продажу спільного сумісного майна подружжя, здійснює дії, що направлені на реалізацію як рухомого, так і нерухомого майна подружжя.

Так, зокрема, ОСОБА_3 здійснив перереєстрацію транспортного засобу автомобіля марки і моделі BMW X7, реєстраційний номер НОМЕР_1 , змінивши реєстраційний номер на новий НОМЕР_3 .

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може призвести до ускладнення виконання рішення суду або неможливості його виконання у разі задоволення її позовних вимог, ОСОБА_1 просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме і рухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_3 , в тому числі на транспортний засіб - автомобіль BMW X7, 2019 року випуску, та заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії, щодо нерухомого і рухомого майна.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Накладено арешт на все нерухоме і рухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_3 набуте з 02 вересня 2000 року до 13 травня 2024 року (включно) та заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії, щодо вказаного майна.

У задоволенні заяви про накладення арешту на автомобіль BMW X7 легковий - загальний хетчбек-В НОМЕР_4 , 2019 року випуску - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , від імені якого діє представник адвокат Маркін С.І., посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати, та відмовити у задоволені заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у своїй позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; житловий будинок АДРЕСА_2 ; а також земельну ділянку, площею 0,0303 га, з кадастровим номером :09:014:003, розташовану по АДРЕСА_3 , яке юридично оформлено на неї та, відповідно, не може бути переоформлено на третіх осіб без її волевиявлення.

При цьому, що стосується поділу спільного рухомого мана, то позивач просить суд виділити транспортний засіб автомобіль BMW X7, 2019 року випуску у власність відповідача.

Зазначає, що заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших учасників.

За такого, оскільки позивач не мала майнових претензій щодо майна, на яке накладено арешт, то оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим у Цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії або забороною іншим особам вичиняти дії щодо предмета спору.

За змістом ч.3 ст.150 цього Кодексу заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Про забезпечення позову виноситься ухвала, яку може бути оскаржено в установленому порядку.

Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред`явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб. При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Аналогічні положення зазначені також у роз`ясненнях, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», в яких звернуто увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме і рухоме майно, що перебуває у власності відповідача ОСОБА_3 , в тому числі і на автомобіль BMW X7, 2019 року випуску, та заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії, щодо нерухомого і рухомого майна.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 встановивши наявність спору між сторонами, дійшов висновку про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме і рухоме майно, що перебуває у власності ОСОБА_3 набуте з 02 вересня 2000 року до 13 травня 2024 року (включно) та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії, щодо вказаного майна.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, з огляду на наступне.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі №522/1514/21.

Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17.

Для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення про забезпечення позову ухвала суду про накладення арешту як на рухоме так і на нерухоме майно повинна містити відомості про об`єкт обтяження (адреса, якщо нерухоме майно, кадастровий номер земельної ділянки, державний номер транспортного засобу, тощо), оскільки ці відомості зазначаються в заяві про реєстрацію обтяження.

З наведеного випливає, що відомості про те, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, є необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно відповідача позивач не вказала на яке конкретне майно просить накласти арешт.

Суд на зазначене уваги не звернув, та задовольняючи частково заяву, вжив заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на невизначене коло рухомого та нерухомого майна, набуте ОСОБА_3 з 02 вересня 2000 року до 13 травня 2024 року (включно) із забороною будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії, щодо вказаного майна.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ЦПК України, є частково обґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що враховуючи конкретні обставини справи, заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, шляхом накладення арешту на нерухоме майно в межах позовних вимог та предмета спору, та яке зареєстровано саме за відповідачем ОСОБА_3 , а саме: 2/3 частки житлового будинку садибного типу, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 .

Оскільки інше нерухоме майно, яке є предметом спору, зареєстровано саме за позивачем ОСОБА_1 , то накладення арешту на вказане майно є недоцільним, оскільки без її згоди воно не може бути відчужене третім особам, а тому загрози невиконання в майбутньому можливого рішення стосовно цього нерухомого майна не підтверджено позивачем належними доказами.

Вирішуючи вказану заяву в частині накладення арешту на транспортний засіб, колегія суддів оцінив повідомлені ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду відомості про те, що автомобіль BMW X7, 2019 року випуску відчужено відповідачем третім особам; при цьому, сторонами не надано доказів такого відчуження, а також не вказано кому саме відчужено та на підставі яких правочинів, тому вважає, що заява про забезпечення позову в частині накладення арешту та заборони вчиняти будь-які дії щодо вказаного рухомого майна задоволенню не підлягає, та фактично застосування таких заходів забезпечення позову може вплинути на права та інтереси третіх осіб, яких не залучено до участі у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного ухвала районного суду не може вважатись законною та обґрунтованою, що є підставою для її скасування та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана його представником адвокатом Маркіним Сергієм Ігоровичем, задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2024 року скасувати та постановити у справі нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Накласти арешт на 2/3 частки житлового будинку садибного типу, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060), який розташований за адресою: АДРЕСА_5 , і належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 17 липня 2024 року