ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7044/24 Справа № 201/8479/23 Суддя у 1-й інстанції - Покопцева Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Деркач Н.М.,Свистунової О.В.

за участю секретаря Попенко Ю.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Нагорної Наталі Олексіївни на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що з 19 квітня 2008 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року у справі №201/14023/19 шлюб між ним та ОСОБА_2 розірваний. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із відповідачем. Позивач зазначає, за час проживання дітей із матір`ю він добросовісно виконував свої батьківські обов`язки з їх виховання та утримання дітей. Аліменти з нього не стягувались. На теперішній час син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ним. У березні 2022 року відповідач разом із дочкою ОСОБА_5 виїхала за кордон, не попрощавшись із сином і без погодження вивозу дівчинки з ним як батьком. Позивач вказує, наразі відповідач перебуває у Польщі, і чинить йому, як батьку перешкоди в спілкуванні з донькою. Син ОСОБА_6 також не має можливості спілкуватись із сестрою. Позивач зазначає, що не обізнаний щодо теперішніх обставин життя, навчання дочки. На думку позивача така поведінка відповідача свідчить про надання нею переваги своїм батьківськім інтересам над інтересами дитини, а перешкоджання йому в спілкуванні із донькою, позбавляє і як належної опіки і виховання з боку батька, так і порушує їх право на прямі контакти, в тому числі із її рідним братом, що суперечить найкращим інтересам дитини. На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітнього - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 адвокат Нагорна Н.О. просить рішення суду від 10 квітня 2024 року скасувати в частині відмови у визначенні місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком, посилаючись на неповне з`ясування обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Стаття 11 Закону України Про охорону дитинства наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України Про охорону дитинства батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі М.С. проти України від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №357/17852/15-ц від 29 травня 2019 року.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Але даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини.

У §54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

З 19 квітня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.12, 13).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11, 34).

У справі встановлено, неповнолітній син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком - ОСОБА_1 в м. Дніпрі. На початку широкомасштабного вторгнення рф в Україну ОСОБА_2 разом з малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виїхали за кордон і мешкають в Іспанії (а.с.82, 83).

Позивач зазначає, що із матірю дітей виник спір щодо місця проживання дітей, тому звернувся до суду з цим позовом.

Судом встановлено, та з матеріалів справи вбачається, на теперішній період часу неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , і зареєстрований за цією адресою (а.с.15).

Вказана квартира належить позивачеві ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування квартири від 25 лютого 2015 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу в реєстрі №120, укладеного між ОСОБА_8 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований) (а.с.38, 39, 40, 41).

Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № 5/6-194 від 30 жовтня 2023 року:

- доцільним буде визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 ,

- не доцільним буде визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 (а.с.56-57).

Відповідач ОСОБА_2 , зазначаючи, що син і так мешкає з позивачем, своїми заявами заперечувала проти визначення місця проживання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із позивачем (а.с. 68, 75, 76, 80, 81).

07 березня 2024 року до суду першої інстанції від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вона зазначила, що вона не заперечує стосовно визначення місця проживання дочки із позивачем як батьком, через зміну її особистих обставин. Зобов`язується впродовж 1 місяця після набранням рішення законної сили повернути дитину в Україну батькові (а.с.92, 93).

Судом встановлено, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає із батьком, на теперішній період часу йому виповнилося 15 років.

На час звернення позивача ОСОБА_1 до суду із цим позовом 24 липня 2023 року неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже виповнилося 14 років (а.с.1-6).

За положеннями ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Таким чином, неповнолітній син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням його віку, самостійно визначив своє місце проживання разом із батьком.

Малолітня донька сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після розірвання шлюбу сторін тривалий час з лютого 2020 року постійно проживає разом із матірю та на теперішній час перебуває із матірю за кордоном в Іспанії з березня 2022 року.

Згідно висновку органу опіки та піклування, орган опіки вважає не доцільним визначення місця проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із батьком.

Встановлено, обидві сторони можуть забезпечити доньці належні умови проживання та виховання. Позивач працевлаштований, має житло та дохід. Відповідачка з донькою проживають за кордоном, відповідачка утримує та виховує дитину, яка з нею проживає.

Позивач, посилаючись на те, що відповідач не дає йому можливості спілкуватися з дочкою, до органу опіки та піклування з питання визначення порядку та способу участі у спілкуванні та вихованні дитини не звертався. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Виходячи зі встановлених обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у визначенні місця проживання з батьком неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на те, що на час звернення позивача до суду з цим позовом неповнолітньому ОСОБА_3 вже виповнилося 14 років, він проживає із батьком та сам може визначити своє місце проживання з одним із батьків.

А також суд обгрунтовано відмовив щодо визначення місця проживання з батьком малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки донькою від народження опікується мати, після розірвання шлюбу сторін донька понад 4 роки постійно проживає разом із матірю та проживання доньки з матірю відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у вже звичному для неї середовищі. На теперішній час відповідачка із донькою проживають за кордоном в Іспанії. Малолітня дитина не повинна бути розлучена з матір`ю, тому в сукупності зі створенням нею необхідних умов для проживання дитини (зокрема, отримання документів проживання в іншій країні) та віку дитини суд дійшов висновку що визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідатиме інтересам дитини, принципу забезпечення та врахування найкращих інтересів дитини та є пріоритетним під час вирішення цієї справи.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, між батьками, визначене судами місце проживання доньки може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Будь-яких доказів, які б давали суду підстави вважати, що проживання дитини із матірю не відповідає інтересам дитини, визначення місця проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , саме з батьком є доцільним за встановлених обставин у справі та сприятиме забезпеченню нормального життя, здоров`я і морального виховання дитини, стороною позивача суду надано не було.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком.

Доводи апеляційної скарги щодо доведеності позовних вимог позивача, наявності підстав для визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком є необґрунтованими належними доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди із рішенням суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду в оскарженій частині слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.ст. 259, 268, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Нагорної Наталі Олексіївни залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Н.М.Деркач

О.В.Свистунова