КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5841/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М.,Левенця Б.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 5 квітня 2021 року (суддя Українець В.В.) у цивільній справі за позовом Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

встановив:

у серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість у розмірі 9 471,19грн, що складається із заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 7 218,14грн, інфляційної складової боргу в розмірі 1620,92грн, 3 % річних в розмірі 632,13грн та судовий збір в розмірі 2 102грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ним до 30 червня 2017 року здійснювалось утримання будинку та прибудинкової території, а також надання житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі і для квартири АДРЕСА_2 ), власником якої є відповідач.

Позивач стверджував, що відповідач не виконував своїх обов`язків по своєчасному внесенню плати за користування житлом та надані комунальні послуги у період з 1 листопада 2016 року по 30 червня 2017 року, в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 7 218,14грн.

Також позивач вважав, що заборгованість підлягає стягненню з врахуванням положень ст. 625 ЦК України, а тому за період із 1 серпня 2017 року по 1 липня 2020 року боржнику нараховано інфляційну складову боргу у розмірі 1 690,92грн та 3 % річних в розмірі 632,13грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 5 квітня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 7218грн 14 коп., інфляційну складову боргу за період з 1 серпня 2017 року по 1 липня 2020 року в розмірі 1620грн 92 коп., 3 % річних за період з 1 серпня 2017 року по 1 липня 2020 року та судовий збір у сумі 2 102грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду.

Відповідач просить застосувати до позовних вимог положення статей 257, 267 ЦК України, щодо спливу строків позовної давності, оскільки спірна заборгованість утворилася за період з 1 листопада 2016 року по 30 червня 2017 року, а з даним позовом

позивач звернувся до суду 30 липня 2020 року.

Також відповідач посилається на те, що не був належним чином повідомленим про судовий розгляд, не брав участі у судовому засіданні, а тому у апеляційного суду наявні підстави для вирішення його заяви про застосування позовної давності.

Крім цього відповідач вважає, що пропущення позивачем строку позовної давності за основним боргом є підставою для відмови і у похідних вимогах про стягнення інфляційної складової боргу та 3 % річних.

Відповідач не погоджується із наданим позивачем розрахунком заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до повідомлення ГІОЦ КМДА станом на 1 квітня 2017 року за його особовим рахунком № НОМЕР_1 за утримання будинку та прибудинкової території нараховано місячну оплату в розмірі 405,08грн із розрахунку 111,9 кв. м. за тарифом 3,62грн/кв. м, тому розмір нарахування за утримання будинку та прибудинкової території мав би становити 3 240,64грн.

Крім цього відповідач стверджує, що станом на 1 березня 2017 року він мав борг перед позивачем у розмірі 2 181,89грн, проте у березні 2017 року ним було сплачено 2308,75грн, однак позивачем з незрозумілих йому підстав було проведено перерахунок заборгованості на суму 1 917,64грн та зазначено суму до сплати станом на 1 квітня 2017 року - 2 195,86грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - К.Єзуга просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що позивач надавав послугу з утримання будинку та прибудинкової території та житлово-комунальні послуги, а відповідач ними користувався, жодних претензій, підтверджених доказами, щодо відсутності наданих послуг заявлено не було. проте, відповідач не виконував своїх обов`язків по своєчасному внесенню плати за надані послуги.

Також представник позивача зазначає, що часткові оплати відповідача були зараховані та відображені у розрахунку заборгованості, що свідчить про обізнаність відповідача про наявність заборгованості.

Представник позивача зазначає, що згідно частини 3 розділу VI Прикінцевих положень ЦПК України передбачено, що ряд процесуальних строків, у тому числі і строки звернення до суду продовжуються на строк дії карантину, який був введений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України із 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діяв на момент звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглянута без виклику учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12 листопада 2001 року № 2419 «Про будинки комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» гуртожиток АДРЕСА_1 належить комунальному підприємству з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» на праві господарського відання (с.с.7-14).

Згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 12 липня 2002 року № 1380 «Про реконструкцію будинку АДРЕСА_1 » дозволено КП «Спецжитлофонд» виступити замовником та інвестором реконструкції гуртожитку на АДРЕСА_1 з переобладнанням під житловий будинок з по квартирним заселенням (с.с.15-16).

Відповідно до акту прийому-передачі квартири від 10 жовтня 2016 року №13/8-50, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 13-02-100216-2 від 10 лютого 2016

року та договору про внесення змін та доповнень № 1 від 25 жовтня 2016 року до договору купівлі-продажу майнових прав ОСОБА_1 була передана квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 113,210кв.м (с.с.17).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, за період з листопада 2016 року по червень 2017 року у відповідача наявна заборгованість у сумі 7 218грн 14коп., яка складається із заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території, та за електроенергію.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, відповідач не вносив плату за отриманні житлово-комунальні послуги у повному обсязі, у результаті чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню у примусовому порядку із застосуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.

За змістом статей 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV) (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону № 1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16 дійшов висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відсутність укладеного договору про

надання послуг не звільняє споживачів від обов`язку оплачувати надані їм послуги. Поряд з цим вказаний обов`язок виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг. Питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення.

Матеріали справи не містять договору, укладеного між сторонами, про надання житлово-комунальних послуг, однак відповідач ОСОБА_1 не заперечує, що позивач надавав житлово-комунальні послуги у будинку АДРЕСА_1 , де розташована квартира АДРЕСА_3 , власником якої він є, у спірний період.

З наданого суду позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що у період з листопада 2016 року по червень 2017 року відповідачу було нараховано за надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території - 3 382,75грн та за надання електроенергії - 6 486грн 50коп.

За вказаний період відповідачем оплачено 4 568грн 75коп. (згідно розрахунку).

З приєднаних до апеляційної скарги квитанції, вбачається, що відповідачем оплачувалися тільки послуги за утримання будинку та прибудинкової території, послуги з надання електроенергії відповідачем не оплачувалися і апеляційна скарга не містить обґрунтування не здійснення такої оплати, хоча з приєднаного до апеляційної скарги рахунку-повідомлення станом на 1 квітня 2017 року вбачається, що крім послуг з утримання будинку та прибудинкової території, по рахунку відповідача нараховувалася плата за електроенергію.

Апеляційна скарга не містить доводів, що позивачем не надавалися послуги з утримання будинку та прибудинкової території та електроенергія.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що при вирішенні даного спору нарахування за користування електроенергією підлягають врахуванню при визначенні заборгованості.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що станом на 1 березня 2017 року відповідач мав заборгованість у розмірі 2 181,89грн, підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості.

Також розрахунком заборгованості підтверджується врахування позивачем проведеної у березні 2017 року відповідачем оплати у сумі 2 308грн 75коп.

Разом з цим, у березні 2017 року відповідачу була нарахована плата за утримання будинку та прибудинкової території 405грн 08коп. та за електроенергію - 1390,32грн, з яких у квітні 2017 року було оплачено тільки 405грн 08коп., а відтак заборгованість склала 1263,54грн.

Враховуючи надані відповідачем квитанції, а також наявні у розрахунку заборгованості відомості про оплату, встановлено, що відповідачем була погашена заборгованість за надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території у липні 2017 року сплатою 1 000грн, а залишок у 100грн 32коп. повинен бути зарахований у погашення заборгованості за електроенергію.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що позивачем не надано обґрунтування нарахування у березні 2017 року перерахунку у сумі 1 917,64грн, у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача також не навела обґрунтування нарахування зазначеної суми, не дивлячись на доводи апеляційної скарги, а відтак колегія суддів вважає, що правових підстав для врахування вказаної суми у загальний розмір заборгованості відповідача не встановлено.

Виходячи з вищевикладеного, у відповідача наявна заборгованість за надання послуг з електроенергії: за березень 2017 року - 1163грн 14коп.; за квітень 2017 року - 1472,64грн; за травень 2017 року - 1356,72грн та за червень 2017 року - 1308грн, а всього 5 300,50грн.

Отже, загальний розмір заборгованості підлягає зменшенню з 7 218,14грн до 5 300грн 50коп.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного

дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до частини 1 статті 32 Закону № 1875-IV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Оскільки обов`язок щодо сплати за комунальні послуги виникає у споживача кожного місяця, позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо.

За обставинами даної справи у березні 2017 року відповідач сплатив заборгованість у сумі 2 308,75грн, тобто заборгованість, яка існувала на 1 березня 2017 року, була ним повністю погашена.

Платіж за березень 2017 року повинен був бути оплачений до 20 квітня 2017 року, а з 21 квітня 2017 року почав перебіг строк позовної давності, який для цього платежу закінчився 21 квітня 2020 року.

З даним позовом позивач звернувся до суду у серпні 2020 року.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав чинності 2 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

У подальшому строк дії карантину неодноразово продовжувався та діяв на час звернення позивача до суду з даним позовом.

За таких обставин, підстави для застосування позовної давності відсутні.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних є неправильним, оскільки оплата житлово-комунальних послуг проводиться щомісячними платежами, тому інфляційні втрати та три відсотка річних повинні обраховуватися, виходячи із суми заборгованості за кожний місяць окремо.

Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості.

Три відсотки річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення платежу : 365 : 100.

Згідно позовних вимог інфляційні втрати та 3% річних нараховуються по 1 липня 2020 року.

Отже, заборгованість за березень 2017 року становить 1 163,14грн, інфляційні втрати становлять 305,73грн, 3% річних - 111,71грн;

заборгованість за квітень 2017 року - 1472,64грн, інфляційні втрати - 387,08грн, 3% річних - 141,43грн;

заборгованість за травень 2017 року - 1356,72грн, інфляційні втрати - 356,61грн, 3% річних - 130,30грн;

заборгованість за червень 2017 року - 1308грн, інфляційні втрати - 343,81грн, 3% річних - 125,62грн.

Таким чином, інфляційні втрати загалом становлять 1 393грн 23коп., а 3% річних - 509грн 06коп.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив надані докази, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає зміні.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивачем при зверненні до суду сплачений мінімальній платіж судового збору, позовні вимоги підлягають задоволенню на загальну суму 7 202,79грн, з

відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у сумі 2 102грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 5 квітня 2021 року змінити, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:

«позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , на користь Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд», , яке знаходиться у м. Київ, вул. Оболонська, 34, заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 5 300грн 50коп., 3% річних - 509грн 06коп., інфляційні втрати - 1 393грн 23коп., та судовий збір у сумі 2 102грн, а всього 9 304грн 79коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.»

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Б.Б. Левенець

Г.М. Кирилюк