Провадження № 22-ц/812/1081/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 липня 2024 року м. Миколаїв

справа № 473/1031/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Ямкової О.О.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Шемрай Сергієм Богдановичем,

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 07 травня 2024 року під головуванням судді Лузан Л.В. в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 14 травня 2024 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення коштів,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У лютому 2024 року ОСОБА_1 , через свого представника, звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позивач зазначав, що 21 листопада 2023 року він здійснив переказ власних коштів на банківські рахунки відповідача в загальній сумі 76 050 грн. 00 коп. (38 050 грн. 00 коп. на рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» та два перекази в сумі 28000 та 10 000 грн. на картку Монобанку.

11 січня 2024 року позивач надіслав відповідачу претензію про повернення боргу в сумі 76 050 грн.

23 січня 2024 року позивач повторно надіслав претензію аналогічного змісту. Крім того, позивач намагався вирішити питання щодо повернення коштів у телефонному режимі. Проте, його звернення залишились без реагування відповідача та кошти повернуті не були.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_2 кошти в розмірі 76050 грн.

Узагальнені доводи інших учасників

Під час розгляду справи від представника відповідача адвоката Сторчака П.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити в задоволенні позову, вказуючи на відсутність між сторонами позикових правовідносин.

Адвокат Шемрай С.Б. надав відповідь на відзив, у якій наполягав на задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , вважав безпідставними доводи відзиву, оскільки між сторонами виникли не позикові правовідносини, а інші, а саме набуття майна без достатньої правової підстави, що врегульовано статтею 1212 ЦК України. При цьому вказував, що факт перерахування коштів відповідачу не викликає сумніву.

У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав. При цьому пояснив, що на прохання свого знайомого відповідач надав йому реквізити своїх карток, на які позивач перерахував зазначені в позові кошти в порядку виконання домовленості, яка існувала між позивачем та знайомим відповідача. Одразу після надходження коштів, відповідач перерахував кошти іншим особам, на які вказав його знайомий. Щодо мети перерахування коштів відповідачу невідомо.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не було належним чином доведено факту безпідставності набуття відповідачем спірних коштів. Позивач кілька разів здійснив переказ власних коштів на реквізити картки відповідача (двох карток), тобто у позивача були реквізити картки відповідача, отже йому було відомо адресу та мету перерахування коштів, що вказує на цілеспрямованість волі позивача на перерахування коштів саме відповідачу. При цьому, позивач не вказує на наявність помилки в перерахуванні спірних коштів, не посилається на помилку в реквізитах рахунку, введеній сумі платежу.

Таким чином, позивач перерахував кошти відповідачу, фактично знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з перерахування чи повернення коштів, а тому поведінка позивача, який через деякий час вимагає повернення перерахованих коштів, є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно та без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник позивача адвокат Шемрай С.Б., посилаючись на те, що судом не повно встановлено обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Узагальненні доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не звернув увагу на те, що відповідач не заперечуючи факт отримання коштів від ОСОБА_1 та факт наявності у нього заборгованості перед останнім, фактично ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, а саме від повернення коштів. Суд довільно тлумачить норму статті 1212 ЦК України, та виходячи з її тлумачення приходить до висновку про відмову в позові внаслідок « добросовісності» дій сторін правовідносин. Вказана норма взагалі не містить положень, які застосовані судом при прийнятті рішення.

Застосовуючи до спірних правовідносин норму статті 1215 ЦК України, судом залишено поза увагою, що вказаною нормою врегульовано абсолютно інші правовідносини.

Узагальненні доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від відповідача до апеляційного суду не надійшов.

2. Мотивувальна частина

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України та враховуючи, що рішення суду постановлене у справі з ціною позову, яка є меншою ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, оскільки рішення у цій справі ухвалене за відсутності учасників справи, повне судове рішення складене 17 липня 2024 року, датою ухвалення рішення є 17 липня 2024 року.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена, з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 21 листопада 2023 року ОСОБА_1 перерахував грошові кошти в сумі 38050 грн. на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 . В цей же день, позивач на рахунок відповідача перерахував грошові кошти в загальній сумі 38 000 грн. (два платежі: 28000 грн. та 10 000 грн.). Призначенням платежів вказано: «переказ власних коштів».

Пред`являючи вимоги про стягнення з відповідача 76050 грн., ОСОБА_1 посилався в позовній заяві як на положення статей 1046, 1049 ЦК України, якими врегульовано правовідносини за договором позики, так і на вимоги статті 1212 ЦК України, якою врегульовані правовідносини безпідставного набуття майна.

У відповіді на відзив представник позивача наполягав на вимогах про стягнення з відповідача 76050 грн. за правилами статті 1212 ЦК України, саме як безпідставно набутих коштів.

Такі ж доводи містить і апеляційна скарга позивача.

Саме такі вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 76050 грн., як безпідставно набутих, в порядку, передбаченому статтею 1212 ЦК України, розглянуті судом першої інстанції.

За такого, апеляційний суд вважає, що предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів за правилами статті 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі змісту частини першої статті 1212 ЦК України отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Аналіз статті 1212 ЦК України і змісту цього інституту цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року у справі № 212/3593/16-ц, провадження 61-60св17, від 20 березня 2019 року у справі № 634/727/16-ц, провадження № 61-21749св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Судом першої інстанції встановлено, що платіжні інструкції від 21 листопада 2023 року про переказ ОСОБА_1 коштів на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 в сумі 38050 грн., 28000 грн та 10000 грн., не містять обов`язку ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 ці кошти.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача спірних грошових коштів, оскільки позивачем не доведено факт безпідставного набуття або збереження відповідачем переданих позивачем грошових коштів.

Позивач не довів належними та допустимими доказами, що відповідач, отримавши від позивача зазначені грошові кошти, зобов`язаний їх повернути з огляду на відсутність правової підстави для їх набуття або збереження.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 551/408/16-ц (провадження № 61-13329св18).

Доводи апеляційної скарги про те, що на відповідача ОСОБА_2 має бути покладено обов`язок повернути кошти за правилами статті 1212 ЦК України, є необґрунтованими з наведених вище підстав.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Шемраєм Сергієм Богдановичем, залишити без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 травня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіТ.Б. Кушнірова

О.О. Ямкова

Повне судове рішення складене 17 липня 2024 року.