Справа № 472/111/24
Провадження №2/472/127/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"27" червня 2024 р. селище Веселинове
Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Кучерявенко С.С.,
при секретарі Чорної О.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
третьої особи ОСОБА_2 ,
свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт Веселинове Миколаївської області справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про встановлення факту непроживання спадкоємців разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини,
ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про встановлення факту непроживання спадкоємців разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Позовні вимоги обгрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_12 . Місцем її смерті є місто Афула країна Ізраїль.
Внаслідок її смерті відкрилася спадщина до складу якої, увійшло право власності на земельну ділянку площею 7,35 га, та право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
В першу чергу право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_12 , отримали її діти: вона (позивач) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Чоловіка у померлої не було. Її батьки померли раніше.
На час смерті матері, із нею проживала лише вона та її діти (онуки спадкодавця): ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .
Заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_12 , ніхто з спадкоємців першої черги не подав, а тому в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадщину за законом, прийняла вона.
В листопаді 2023 року вона звернулася до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на все спадкове майно.
Після ознайомлення нотаріусом з довідкою про останнє місце проживання, нотаріус повідомила їй, що не може видати свідоцтво про право на спадщину на все спадкове майно на її ім`я, оскільки разом з спадкодавцем проживали та були зареєстровані й інші спадкоємці першої черги за законом, а саме доньки спадкодавиці: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Разом з тим, вказане не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 хоч і зареєстровані за місцем проживання померлої матері, але фактично там на день відкриття спадщини не проживали, останні не проживають навіть на території України, оскільки ще, приблизно в 1997 році, прийняли громадянство російської федерації, й з того часу до матері приїжджали виключно в гості.
За такого, нотаріус роз`яснив їй, що вона може звернутися до суду й встановити факт непроживання спадкоємців із спадкодавцями на час відкриття спадщини.
Ухвалою суду від 26 лютого 2024 року відкрито провадження по цивільній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 06 травня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в тому ж обсязі та з тих же підстав, просила їх задовольнити.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не повідомили суд про причини неявки в судове засідання, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.
Третя особа - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовну заяву підтримала повністю, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, зазначила, що її сестри ОСОБА_7 , ОСОБА_8 дійсно проживають в російській федерації, прийняти громадянство тієї країни. Вона, як сестра позивача і спадкоємець першої черги не претендує на спадщину.
Треті особи ОСОБА_9 та ОСОБА_11 надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення заяви не заперечують. Одночасно повідомили, що обставини справи їм відомі, підтверджують, що дійсно на момент смерті ОСОБА_12 разом з нею проживала лише ОСОБА_6 . Відповідачі по справі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 переїхали до російської федерації ще до 2000 року та прийняли громадянство тієї країни.
У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках
В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Місцем її смерті є місто Афула країна Ізраїль. Факт смерті ОСОБА_12 підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль, переклад документу з англійської мови на українську мову виконано перекладачем ОСОБА_18 , та вірність копії з оригіналу з документу засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. 03.11.2023 року, зареєстрованого з реєстрі за № 6445,6446.
Внаслідок її смерті відкрилася спадщина до складу якої, в силу вимог ст. 1218 ЦК України, увійшли усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зокрема, до складу спадщини увійшло: право власності на земельну ділянку площею 7,35 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, право власності якої посвідчено державним актом на право власності серії МК № 037115, виданим 30.12.2003 р. Веселинівською райдержадміністрацією; право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_12 , ніхто з спадкоємців першої черги не подав, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 76025141 від 29.02.2024 року.
Згідно Роз`яснення приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. від 08.11.2023 року № 241/01-16, видати свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно ОСОБА_6 неможливо, оскільки разом з спадкодавцем проживали та були зареєстровані й інші спадкоємці першої черги за законом, а саме доньки спадкодавиці: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
В матеріалах справи містяться копії паспортів відповідачів громадян російської федерації « ОСОБА_22 » (рос. мовою) НОМЕР_1 , виданого 26.04.2014 року, з якого вбачається, що остання зареєстрована з 17.09.2014 року в АДРЕСА_2 ; та « ОСОБА_23 » (рос. мовою) НОМЕР_2 , виданого 01.06.2023 року.
За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. 2). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, (ч. 3).
«Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу», (ст. 1258 ЦК України).
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, (ст. 1261 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина 1 та 2 статті 1220 ЦК України).
Як встановлено ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч. 1ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідачі хоч і є зареєстрованими за однією адресою разом матір`ю, проте з 1997 року не проживали разом, через те, що останні переїхали на постійне місце проживання до російської федерації.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Натомість, сама по собі реєстрація місця проживання позивача разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не є беззаперечним доказом їх постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації та не може свідчити, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, про своєчасність прийняття спадщини.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.
У вказаних постановах Верховний суд зазначив, що сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про прийняття спадщини.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
Окрім того, у вищевказаній постанові Верховний Суд зазначив, що державна реєстрація у квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом постійного проживання спадкоємця на момент смерті спадкодавця за цією адресою реєстрації.
Дослідженими судом доказами підтверджено факт постійного непроживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за місцем своєї реєстрації станом на 04.05.2023 р., на день смерті спадкодавця ОСОБА_12 .
Відповідно до положень ч.1ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
З матеріалів справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не зверталися.
Вказаний факт підтверджується показами свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які показали, що позивач ОСОБА_6 проживала разом зі своєю матірю ОСОБА_12 в АДРЕСА_1 , виїхала разом з нею до Ізраїлю та доглядала її до смерті. Разом з ними проживали діти позивачки та її чоловік. Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виїхали з України ще в 90-х роках до російської федерації , з того часу до України не поверталися.
Доказами того, що відповідачі по справі не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини можуть слугувати витяги з погосподарських книг домоволодіння, які містяться в матеріалах справи.
Отже, враховуючи, що відповідачі фактично не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися, суд дійшов висновку, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є таким, що не прийняли спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_12 .
Оскільки позивачка постійно проживала разом із своєю матір`ю ОСОБА_12 до часу її смерті, у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, а видача свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я позивача не може бути проведена на загальних підставах, зазначених у Законі України «Про нотаріат», суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись вимогами ст. ст. 1216 1218, 1222, 1223, 1258, 1261, 1268 ЦК України; ст. ст. 5, 27, 175-177, 293, 294, 315 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про встановлення факту непроживання спадкоємців разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини - задовольнити повістю.
Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка села Поріччя Веселинівського району Миколаївської області та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка села Поріччя Веселинівського району Миколаївської області, непроживали разом із спадкодавцем ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, а тому є такими, що не прийняли спадщину, яка відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_12 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (або з дати складення повного тексту заочного рішення суду).
Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення (або в день складення повного заочного рішення суду), має право на поновлення пропущеного строку, на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення, а в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення - після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Повний текст рішення виготовлено 05 липня 2024 року.
Суддя Веселинівського районного суду Миколаївської областіС. С. Кучерявенко