Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.07.2024 Справа №607/1114/24 Провадження №2/607/1129/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Медвідь О. А.

учасників справи:

представники позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

третя особа ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що 04 листопада 1995 року між позивачем, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 лютого 2022 року.

Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_6 . За період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у серпні 2009 року, за спільні /власні/ кошти на підставі договору купівлі-продажу (пайової участі) було придбано трьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 91,7 кв.м., житловою площею 48,8 кв.м.

10 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_3 , без згоди позивача ОСОБА_5 , уклала на сина ОСОБА_6 договір дарування трьохкімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 91,7 кв.м., житловою площею 48,8 кв.м.

Договір підписаний ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Окрім договору, приватним нотаріусом Іваненко О.С. до справи було долучено копію заяви від 10.09.2013року посвідчену приватним нотаріусом Іваненко О.С. у якій зазначено, що дана квартира і належить на праві особистої приватної власності лише ОСОБА_3 ..

ОСОБА_3 у п.9 договору дарування квартири повідомила, що яких не будь прав третіх осіб як в межах, так і за межами України на дану квартиру не має. Також зазначила, що на вказану квартиру не поширюються права третіх осіб (в тому числі за договором найму (оренді), чи шлюбним договором, інші речові права і т. ін.)

У п.10 договору Дарувальник ставить до відому обдарованого, а обдарованому відомий цей факт, що відчужувана квартира належить дарувальнику на праві особистої приватної власності. Також приватному нотаріусу про даний факт перебування відповідача ОСОБА_3 у шлюбі з ОСОБА_5 скрив їхній син ОСОБА_6 .. В тексті заяви зазначено, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності. Згоди позивача ОСОБА_5 на укладення договору дарування квартири не було.

Також строк позовної давності ним не пропущено, оскільки його слід рахувати з червня 2021 року, коли стало відомо від ОСОБА_3 про відчуження квартири без його письмової згоди. Крім цього вказаний позов є негаторний, а тому строк позовної давності не застосовується.

У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати недійсним договір дарування квартири від 10.09.2013, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С, бланк ВТМ №013377, рішення про державну реєстрацію індексний номер 5744787 від 10.09.2013, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності індексний номер 5744787 від 10.09.2013 та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на трьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 номер запису права власності №5744787 від 10.09.2013.

Відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , не подано відзив на позов.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримує та просить його задовольнити з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову та пояснила, що за час перебування у шлюбі із позивачемy ними було придбано для їхнього сина ОСОБА_6 квартиру. У 2005 році вони уклали два договори дольової участі у будівництві двохкімнатної та трьохкімнатної квартир у будинку по АДРЕСА_3 . При цьому згідно їхнього спільного сімейного рішення двокімнатна квартира мала залишитись для неї з чоловіком, а трьохкімнатна з самого початку придбавалась для сина та його сім`ї. Отже, уже в момент укладення договору дольової участі вони планували, що дана квартира набувається ними для сина. У 2009 році будівництво будинку по АДРЕСА_3 було завершено і вони отримали правовстановлюючі документи. У 2013 році намір подарувати сину спірну квартиру АДРЕСА_2 був реалізований. В приміщенні нотаріальної контори по АДРЕСА_4 приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. посвідчила договір дарування даної квартири. При цьому, в приміщення нотаріальної контори були присутні вона, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , син ОСОБА_6 та невістка ОСОБА_7 .. Нотаріусу ОСОБА_4 вони подали всі документи, які були необхідні для посвідчення договору, в тому числі і паспорт ОСОБА_5 та їхнє свідоцтво про одруження. Коли нотаріус попросила їх перечитати зміст документу, то всі четверо присутніх, в т.ч. і позивач, ознайомлювався із текстом договору. Таким чином, вона, ОСОБА_3 , була абсолютно впевнена у тому, що її чоловік не тільки знав про укладення оспорюваного договору дарування, але й надав свою згоду на його укладення. У будь-якому разі, навіть якщо внаслідок помилки, нотаріус не отримала від позивача письмову згоду на укладення спірного договору, ОСОБА_5 мав три роки, щоб оспорити даний договір дарування. З моменту укладення договору минуло більше десяти років. Протягом усього цього часу позивач достеменно знав, що власником квартири АДРЕСА_2 є їхній ОСОБА_6 ..

У судовому засіданні представник відповідачів адвокат Магдич О.О. просила суд відмовити в задоволенні позову, у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про що подала суду письмову заяву.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна суду пояснила, що при укладенні спірного договору діяла відповідно до вимог закону та наданих сторонами документів щодо вирішення спору покладається на думку суду.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 04 листопада 1995 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який було розірвано 17 лютого 2022 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/23164/21.

Від даного шлюбу в них є син ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданого 29.07.2002 відділом реєстрації актів громадського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 11 серпня 2009 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

10 вересня 2013 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_6 трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 11 серпня 2009 року, серії САС №502113, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2458.

У заяві від 10 вересня 2013 року ОСОБА_3 повідомила, що відчужувана трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , є особистою приватною власністю, що підтверджується відсутністю відмітки про реєстрацію шлюбу в тимчасовій посвідці для іноземців на постійне проживання. Заява засвідчена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 травня 2021 року на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2458, право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_6 .

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.03.2023 у справі №607/23164/21, змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови Тернопільського апеляційного суду від 27.06.2023, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_6 , приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показала, що у вересні 2013 року батьки її чоловіка ОСОБА_8 подарували йому квартиру на АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_5 у 2013 році був присутній у нотаріальні конторі і йому було відомо про укладення договору дарування квартири. Будь-яких заперечень щодо договору ОСОБА_5 не висловлював. Після чого приходив до них в гості. Всі, у тому числі позивач ОСОБА_5 з часу оформлення договору дарування знав, про те, що квартира подарована та оформлена на її чоловіка ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що ОСОБА_3 є його сусідкою, він живе на другому поверсі, а вона на першому. Приблизно у 2013 році ОСОБА_10 та ОСОБА_11 повідомили йому, що купили для сина трикімнатну квартиру і роблять в ній ремонт. Він порекомендував їм нотаріуса для оформлення документів. Йому відомо, що вони обоє зверталися до нотаріуса з приводу переоформлення трикімнатної квартири по АДРЕСА_3 , на сина ОСОБА_8 та були задоволенні.

Позивач як на підставі заявлених вимог просить позов задовольнити з підстав наведених в позову, однак суд не погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною першою та другою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні приписи містяться у частині третій статті 368 ЦК України.

При цьому частиною першою статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, відповідно до частини першої цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Отже, спірна квартира АДРЕСА_2 , була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що вона була оформлене на ім`я дружини. Відповідач не подала доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, отже, передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18), які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Враховуючи, що спірна квартира АДРЕСА_2 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя.

Відповідач не подав доказів, що позивач надав згоду на укладення спірного договору, тому є підставою для визнання недійсним укладеного 10 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2458, оскільки він укладений у порушення норм СК України та ЦК України, які передбачають згоду співвласника на його укладення, яка у даному випадку була відсутня.

Відповідачі заперечуючи проти вимог ОСОБА_5 з приводу даного правочину, стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до такої вимоги, в якому зазначено, зокрема про те, що у приміщенні нотаріальної контори при посвідченні договору дарування, був присутній ОСОБА_5 . Приватному нотаріусу Іваненко О.С. вони подали всі документи, які були необхідні для посвідчення договору, в тому числі і паспорт ОСОБА_5 та їхнє свідоцтво про одруження. Коли нотаріус попросила їх перечитати зміст документу, то ОСОБА_5 був ознайомлений із текстом договору і знав про укладення оспорюваного договору дарування і не заперечував проти його укладення. У будь-якому разі, навіть якщо внаслідок помилки, нотаріус не отримала від позивача письмову згоду на укладення спірного договору, ОСОБА_5 мав три роки, щоб оспорити даний договір дарування. З моменту укладення договору минуло більше десяти років. Впродовж усього цього часу позивачу було достеменно відомо про те, що квартира АДРЕСА_2 подарована їхньому сину ОСОБА_6 , який з 2013 року є власником квартири.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).

Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 №200/19766/16-ц зазначено, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові ВСУ від 22.02.2017 №6-17цс17.

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

Судом встановлено та підтверджено у судовому засіданні свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , що ОСОБА_5 було відомо 10 вересня 2013 року про укладення спірного договору дарування.

Самий факт укладений 10 вересня 2013 року спірного договору дарування за участі позивача на належну йому квартиру, на яку він має право, підтверджує порушення прав та інтересів його, саме тому перебіг позовної давності потрібно пов`язувати із фактом укладення договору, а у разі якщо позивач, права та інтереси якого порушені укладеним договором, доведе, що про існування такого договору, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом.

Факт не надання позивачем письмової згоди співвласника на його укладення, не може доводити, що у нього не виникло право на позов, оскільки при укладенні договору дарування відбувається перехід права власності до іншої особи, а отже свідчить про виникнення у позивача права на позов у матеріально-правовому аспекті.

Тому в даному випадку строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску.

Положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України.

Так, у частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, не згадуються вимоги про визнання недійсним договору дарування.

Опосередковано межі застосування позовної давності визначаються з урахуванням сутності пред`явленої вимоги. Так, у пункті 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.

Надаючи оцінку сутності заявленої вимоги про визнання недійсним договору дарування, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду враховує, що негаторний позов - це позов власника, який фактично володіє майном, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Натомість укладення договору дарування не є таким порушенням, що не пов`язане із позбавленням володіння, оскільки укладення договору дарування і реєстрація права власності на квартиру створює ситуацію, за якої обдарований набуває права власності, а оспорювання договору дарування відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності договору дарування з вказаних підстав, а тому на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто правова природа вимоги про визнання недійсним договору дарування не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним договору дарування не може бути ототожнена та/або кваліфікована як негаторний позов, чим спростовується посилання позивача.

Судом встановлено та підтверджено у судовому засіданні свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , що позивач ОСОБА_5 , звернувшись до суду з цим позовом 16 січня 2024 року, пропустив встановлений законодавством строк позовної давності щодо вимог про визнання договору дарування недійсним, який був укладений 10 вересня 2013 року, оскільки ОСОБА_5 був присутній 10 вересня 2013 року при укладенні договору дарування.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на викладене вище, положення вказаної вище норми, а також те, що ОСОБА_5 звернувся до суду з даним позовом, що стосується зазначеного договору дарування поза межами строків позовної давності, які сплили ще у вересня 2016 року і відсутні підстави для поновлення строку,а тому суд вважає, що слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає, що судові витрати покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання недійсним договору дарування квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_5 .

Відповідачі:

ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_6 ;

ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , місце проживання АДРЕСА_1 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександрі Сидорівні, місцезнаходження вул. Б. Хмельницького, буд. 14, оф. 1, м. Тернопіль.

Повний текст рішення суду складено та підписано 11 липня 2024 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко