ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/400/22 Номер провадження 22-ц/814/2224/24Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у режимі відеоконференції в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Київського районного суду міста Полтави від 27 лютого 2024 року (час ухвалення судового рішення з 14:25:15 год до 15:36:03 год, дата виготовлення повного тексту судового рішення - 01 березня 2024 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

установив:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 19.01.2022 року ТОВ «Кей-Колект» із ОСОБА_2 , серія та номер 26, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О.;

скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62941443 від 19.01.2022 року 17:05:12, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 та поновити відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , на власника ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначалося, що 24.06.2008 року між ОСОБА_1 і АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту №0, в той же день у забезпечення зобов`язань за кредитним договором укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є., предметом якого була належна позивачці квартира АДРЕСА_1 .

ТОВ «Кей-Колект», який з 12.12.2011року став новим кредитором та іпотекодержателем, 29.07.2015 року у незаконний спосіб зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, що підтверджено постановою окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року у справі №826/25748/15 (постанова набула законної чинності 24 березня 2016 року).

04.11.2019 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова у справі №644/2164/19 за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а 04.03.2020 року державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцовою М.Є. проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 .

У січні 2022 року позивачка дізналася, що 19 січня 2022 року ТОВ «Кей-Колект» відчужило ОСОБА_2 належну їй квартиру на підставі договору купівлі-продажу.

Позивачка вважає, що договір купівлі-продажу від 19 січня 2022 року є недійсним, так як він укладений з грубим порушенням вимог ЗУ «Про іпотеку» та договору іпотеки від 24.06.2008 року, а також приписів ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 27 лютого 2024 року позов задоволено:

визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 19.01.2022 року із ОСОБА_2 , серія та номер 26, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О.;

скасовано рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої Ольги Олександрівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 62941443 від 19.01.2022 року 17:05:12, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , та поновлено відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 на власника ОСОБА_3 ;

стягнуто із ОСОБА_2 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 984,80 грн тобто з кожного по 992 грн 40 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ «Кей-Колект», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції не дав належної оцінки фактичним обставинам і неправильно витлумачив норми закону, якими врегульовані спірні правовідносини.

Судом не враховано, що відповідно до ст.33 ЗУ «Про іпотеку» право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю, тому суд дійшов помилкового висновку про необхідність укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя для проведення державної реєстрації права власності на іпотечну квартиру. Суд не звернув уваги, що у розділі 5 договору іпотеки міститься застереження, яке надає право іпотекодержателя задовольнити вимоги у позасудовому порядку шляхом передачі у власність іпотекодержателя спірної квартири.

Суд проігнорував ту обставину, що Товариство як новий іпотекодержатель на виконання вимог закону двічі письмово повідомляв позивачку як іпотекодавця про усунення порушень основного зобов`язання.

Висновок суду про відсутність оцінки іпотечної квартири на момент переходу права власності до Товариства суперечить наявним у справі документам, зокрема оцінки вартості предмета іпотеки від 27 жовтня 2021 року, виконаної ТОВ «Експертна оцінка майнових прав».

Не дивлячись на вимогу закону, а саме ст.203, ст.204, ст.215 ЦК України, суд у рішенні так і не визначив обґрунтованих безспірних підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності і поновлення відомостей про власника спірної квартири.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що спірна квартира є постійним місцем проживання позивачки, тому висновки суду про порушення вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є обґрунтованим.

Суд не дав оцінки тому, що на час укладення договору оскаржуваного договору купівлі-продажу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містилася інформація про те, що єдиним зареєстрованим власником спірної квартири було Товариство, відомості про права інших осіб на квартиру були відсутні, отже ОСОБА_2 є добросовісним набувачем і втручання у його право на мирне володіння майном є недопустимим.

У відзиві адвокат Шматько Т.М., представник ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Підкреслюється, що доводи апеляційної ігнорують судові рішення, які набрали законної сили та які суд першої інстанції обґрунтованого взяв до уваги.

Висловлена категорична незгода із твердженням про право іпотекодержателя самостійно обирати порядок задоволення вимог за рахунок іпотечного майна, оскільки таке твердження прямо суперечить пунктам 5.2.1, п.5.2.2 іпотечного договору.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсибанк», і ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 на суму 40 000 дол. США під 15,5 % річних, строком до 24 червня 2015 року.

У той же день між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки квартири, зареєстрований в реєстрі за №305, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є., згідно умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку ПАТ «Укрсибанк» належну їй на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

ПАТ «Укрсиббанк» на підставі договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 24 червня 2008 року і право вимоги за договором іпотеки від 24 червня 2008 року.

29 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіним Б.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 23244530, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект».

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 липня 2015 року, номер запису 10598029, підставою для виникнення права власності за ТОВ «Кей-Колект» є договір іпотеки (квартири) від 24 червня 2008 року зареєстрований в реєстрі за №305, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Руденко О.Є.

01.02.2016 року постановою окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/25748/15 визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.07.2015 року індексний номер 23244530, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Кей-Колект» та зобов`язано нотаріуса скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

24.03.2016 року ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду залишено без змін постанову окружного адміністративного суду м.Києва від 01.02.2016 року.

04.11.2019 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова у справі №644/2164/19 визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

04.03.2020 року державним реєстратором Департаменту реєстрації Харківської міської ради Шеховцовою М.Є. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №295450759 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 19.01.2022 року.

Реєстрація права власності здійснена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О.О., запис про право власності: 46244840. Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 26, виданий 19.01.2022, видавник: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева О.О. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 62941443 від 19.01.2022 17:05:12, приватний нотаріус Вахрушева Ольга Олександрівна, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область. Власники: ОСОБА_2 ..

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.5 Договору іпотеки квартири право власності на об`єкт заставленого майна виникає лише у певному випадку, а саме: на підставі встановленої ЗУ «Про іпотеку».

Матеріали справи не містять доказів укладання договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, тому дії приватного нотаріуса щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є протиправними.

Судом також встановлено, спірна квартира підпадає під дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника; загальна площа не перевищує 140 квадратних метрів.

Будь-яких вимог про усунення порушень кредитного договору від ТОВ «Кей-Колект» та про намір ТОВ «Кей-Колект» продати предмет іпотеки ОСОБА_1 не отримувала, що свідчить про недотримання іпотекодержателем ТОВ «Кей-Колект» вимог ст.38 ЗУ «Про іпотеку».

Судом також встановлено, що на момент переходу права власності до ТОВ «Кей-Колект» 24.12.2021 року оцінка предмета іпотеки не проводилась, що свідчить про порушення іпотекодержателем та державним нотаріусом положень ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» порушило вимоги ч.1-3 статті 203 ЦК України.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги, керується такими міркуваннями.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції не відповідає наведеним вимогам закону.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (частина перша статті 317, частина перша статті 319 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності

є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 653/1096/16-ц) викладений правовий висновок, згідно з яким особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння)»

Предметом спору у справі, що переглядається, є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу іпотечної квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності за останнім набувачем квартири, поновлення у Державному реєстрі …. запису про попереднього власника квартири позивачки у справі.

Згідно встановлених у справі обставин, враховуючи рішення судів у справах №826/25748/15 і №644/2164/19, ОСОБА_1 з 04 березня 2020 року була власником спірної квартири, про що внесений відповідний запис у Державний реєстр…; за станом на час укладення договору купівлі-продажу від 19 січня 2022 року ТОВ «Кей-Колект» не був зареєстрованим власником спірної квартири, проте відчужив її (квартиру) ОСОБА_2 , про що був внесений відповідний запис у Державний реєстр…

Отже, внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу від 19 січня 2022 року і внесення відповідного запису у Державний реєстр… про нового власника, ОСОБА_1 була позбавлена правомочності з володіння нерухомими майном (квартирою), тобто квартира вибула з її володіння поза її волею.

У справі № 185/7713/22 позивачі, боржники та іпотекодавці, обгрунтовуючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу іпотечної квартири, посилалися на те, що банк, кредитор та іпотекодержатель, у незаконний спосіб, всупереч рішенню суду, яке набрало законної сили, зареєстрував за собою право власності на спірну іпотечну квартиру, а потім відчужив цю квартиру іншій особі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року рішення суду першої інстанції скасоване і у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що позивачами обраний неефективний спосіб захисту порушеного права.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року (справа № 185/7713/22), залишаючи без змін постанову апеляційного суду, виклав такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144 цс 18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338 цс 18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2 цс 21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження№ 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Отже, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212 цс 21), якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про те, що позивачі, заявляючи вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, обрали неефективний спосіб захисту порушеного права.

Якщо позивачі вважають, що їх право порушене оспорюваним правочином, тоді правомірним та ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, й для такого витребування оспорювання рішень уповноважених органів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.»

Отже, враховуючи наведені висновки Верховного Суду у справі з аналогічними фактичними обставинами і спірними правовідносинами, приймаючи до уваги те, що спірна квартира вибула із володіння позивачки поза її волею на підставі провочину, вчиненого особою, яка не мала права відчужувати це майно (квартиру), то позивачка має право на підставі ст.388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Позивачкою обраний неефективний (неналежний) спосіб захисту, який не призведе до відновлення її порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

З наведених підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» сплачено 2 977,20 грн судового збору (а.с.144-145).

Апеляційна скарга задоволена в повному обсязі, отже Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» має право на стягнення з ОСОБА_1 на його користь 2 977,20 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити.

Рішення Київського районного суду міста Полтави від 27 лютого 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

ОСОБА_1 відмовити за недоведеністю у задоволенні позову до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (; 01103, вул. Менделєєва, 12, офіс 94/1, м.Київ) судові витрати у розмірі 2 977,20 грн за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 22 липня 2024 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов