Справа № 345/5623/23
Провадження № 22-ц/4808/829/24
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Кузів А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Калуського міськрайонного суду від 09 квітня 2024 року, ухвалене в складі судді Сухарник І.І., у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.04.2023 року у справі №1-52/12 у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України, звільнено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, а кримінальне провадження щодо них закрито. Зі змісту зазначеної постанови вбачається, що вказані особи обвинувачувались у зловживанні службовим становищем, тобто в умисному, в інтересах третіх осіб використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам в особі Пенсійного фонду України, та в службовому підробленні, тобто у внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, затвердженні цих документів печаткою, їх підписанні, іншому підробленні документів, а також в складанні та видачі завідомо неправдивих документів, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам в особі Пенсійного фонду України.

Закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Постанова Калуського міськрайонного суду від 03.04.2023 року у справі №1-52/12 є обов`язковою для суду у питанні, чи мали місце дії та чи вчинені вони цими особами. Відтак, з огляду на приписи ч. 6 ст. 82 ЦПК України ті обставини, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вчинили дії, які полягали у зловживанні службовим становищем, тобто в умисному, в інтересах третіх осіб використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам в особі Пенсійного фонду України, та в службовому підробленні, тобто у внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, затвердженні цих документів печаткою, їх підписанні, іншому підробленні документів, а також в складанні та видачі завідомо неправдивих документів, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам в особі Пенсійного фонду України, - доказуванню не підлягають. При розгляді справи по суті дослідженню підлягають докази, які містяться в кримінальній справі №1-52/12, з якої цей позов випливає. Зокрема, у постанові судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (померла), діючи за попередньою змовою, вчинили дії, передбачені ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, що призвели до того, що за період з 02.11.2006 року по 31.12.2010 року з бюджету Пенсійного фонду України ОСОБА_5 було безпідставно нараховано та виплачено грошові кошти у вигляді пільгової пенсії на загальну суму 44084,45 грн. Станом на 25.10.2023 року невідшкодований залишок таких коштів становить 20411,68 грн.

Законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди; доведення відсутності вини у спричиненні шкоди покладено на відповідача.

Матеріальна шкода Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області спричинена внаслідок спільних дій відповідачів, тому у них виник солідарний обов`язок таку шкоду відшкодувати.

Тому просили стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь позивача в солідарному порядку майнову шкоду в сумі 20411,68 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 09 квітня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим,ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного встановлення обставин справи.

Зазначає, що постанова Калуського міськрайонного суду у кримінальній справі №1-52/12 про закриття кримінального провадження і звільнення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності є обов`язковою для суду в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цими особами. А з огляду на приписи ч. 6 ст. 82 ЦПК України ті обставини, що казані особи вчинили дії щодо зловживання службовим становищем, тобто умисне, в інтересах третіх осіб використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам в особі Пенсійного фонду України, та службове підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, затвердження цих документів печаткою, їх підписання, інше підроблення документів, а також складання та видача завідомо неправдивих документів, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам в особі Пенсійного фонду України, доказуванню не підлягають.

Постановою Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №753/7281/15-ц встановлено, що законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України покладено на відповідача.

Також в постанові Верховного Суду від 23.06.2022 року у справі №204/2626/21 зазначено що у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК та закриття кримінального провадження цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, а вимоги потерпілої сторони можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Судом першої інстанції, зокрема, зазначено, що Головним управлінням не надано жодних доказів про недостовірність довідок, а також, що пенсія призначена з порушеннями, не надано доказів, що саме з вини відповідачів було безпідставно виплачено пенсію. Однак, в матеріалах кримінальної справи є акти перевірки, які спростовують видані довідки, що чітко зазначено в обвинувальному висновку та у постанові.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

В судове засідання апеляційного суду представник апелянта не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і їхній представник адвокат Бульба В.М., відповідач ОСОБА_6 та її представник адвокат Гавриленко В.Г. в судовому засіданні апеляційного суду щодо задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачів та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.04.2023 року у справі №1-52/12 у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України, звільнено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, а кримінальне провадження щодо них закрито.

Зі змісту зазначеної постанови вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 обвинувачувались у зловживанні службовим становищем, тобто в умисному, в інтересах третіх осіб використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам в особі Пенсійного фонду України, та в службовому підробленні, тобто у внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, затвердженні цих документів печаткою, їх підписанні, іншому підробленні документів, а також в складанні та видачі завідомо неправдивих документів, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам в особі Пенсійного фонду України (т. 1, а.с. 83-241; т. 2, а.с. 1-230; т. 3, а.с. 1-68, 125-127).

Згідно наданого позивачем розрахунку сума незаконно виплаченої пенсії ОСОБА_7 по п/с №136351 становить 20411,68 грн. (т. 1, а.с. 7).

Також до матеріалів справи долучено копії Пенсійної справи №136351 ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 10-51). Зокрема, копії протоколу №4822 від 15.02.2007 про розрахунок пенсії (т. 1, а.с. 11, 12), розрахунку стажу (т. 1, а.с. 13), розрахунку заробітної плати (довідка) (т. 1, а.с. 14, 15), трудової книжки ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 16-31), заяви про призначення (перерахунок) пенсії від 12.12.2006 року (т. 1, а.с. 32), копії паспорта ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 33-34), довідки про підтвердження наявного трудового стажу (т. 1, а.с. 35-36), наказу про затвердження переліку робочих місць виробництв, робіт, професій і посад, працівникам яких підтверджене право на пільгове пенсійне забезпечення (т. 1, а.с. 37-38), копії атестату (т. 1, а.с. 39), довідки про заробітну плату для обчислення пенсії (т. 1, а.с. 40), розпорядження на перерахунок пенсій з 01.01.2008 року (т. 1, а.с. 41), розпорядження на перерахунок пенсій з 01.03.2008 року (т. 1, а.с. 42), розпорядження на перерахунок пенсій з 01.07.2008 року (т. 1, а.с. 43), розпорядження від 04.05.2009 року (т. 1, а.с. 44), протоколу від 2009 року (т. 1, а.с. 45), розпорядження від 30.11.2010 року (т. 1, а.с. 46, 47), розрахунку стажу (т. 1, а.с. 48), таблицю (т. 1, а.с. 49-50).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано до матеріалів справи достатніх доказів, які б підтверджували заподіяння відповідачами майнової шкоди позивачу. Не доведено, що саме з вини відповідачів було безпідставно виплачено пенсію ОСОБА_5 , і що шкода заподіяна саме Головному Управлінню ПФУ в Івано-Франківській області, а не підприємству, яке здійснило відшкодування. При цьому клопотання представників відповідачів про відмову в позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності є безпідставним.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту слід враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 1166 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для настання деліктної відповідальності відповідно ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, підставою деліктної відповідальності є вина. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача.

Саме позивач повинен довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавала шкоди та негативними наслідками.

Стаття 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачає, що пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Частиною 2 статті 101 даного Закону передбачено, що підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Також, як зазначено в ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Постановою Пенсійного фонду України від 19.12.2003 року №21-1 затверджено «Інструкцію про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України» (далі-Інструкція).

Пункт 6 цієї Інструкції передбачає відшкодування підприємствами витрат Пенсійного фонду України на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах. Зокрема зазначено, що відшкодуванню підлягають фактичні витрати на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» та призначених відповідно до частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (п. 6.1).

В пункті 6.4 Інструкції зазначено, що розмір сум до відшкодування на поточний рік визначається органами Пенсійного фонду України щорічно у розрахунках фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених відповідно до частини 2 «Прикінцевих положень» Закону (згідно з додатками 6 та 7), які надсилаються підприємствам до 20-го січня поточного року та протягом місяця з новопризначених (перерахованих) пенсій.

Як зазначено в п. 6.7 Інструкції, підприємства щомісяця до 25-го числа вносять до Пенсійного фонду зазначену в розрахунку місячну суму фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах.

У разі зміни розміру пенсії або настання обставин, які впливають на суму відшкодування (смерть пенсіонера, зміна місця проживання тощо), органи Пенсійного фонду повідомляють про це підприємства у розрахунку, який направляється підприємству в місячний строк з дня прийняття рішення про зміну розміру пенсії або про припинення виплати пенсії.

Суми фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за період з дати призначення пенсії до дати складання розрахунку фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених відповідно до частини 2 «Прикінцевих положень» Закону, сплачуються одночасно із оплатою фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за перший поточний місяць.

Виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, судом вірно зазначено, що відшкодування пільгової пенсії, призначеної ОСОБА_7 , повинно було здійснюватися ВАТ «Оріана» у відповідності з положеннями «Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України». А позивач не надав доказів, що ВАТ «Оріана» не здійснило відшкодування такої пільгової пенсії, виплаченої ОСОБА_7 .

Доводи апелянта про те, що постанова про закриття кримінального провадження є обов`язковою для суду в питанні чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цими особами, а матеріальна шкода спричинена відповідачами, має бути відшкодована солідарно є необґрунтованими.

Постановою Калуського міськрайонного суду від 03.04.2023 року у справі №1-52/12 не встановлено вини відповідачів у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України. Відповідачі по справі також своєї вини не визнали.

Також позивачем не надано об`єктивних і достатніх доказів, які б підтверджували заподіяння відповідачами майнової шкоди.

До матеріалів пенсійної справи, які досліджувались в судовому засіданні за участю сторін, особою, якій призначалася пільгова пенсія (пенсіонером), були надані відповідні документи для її призначення. А позивач не надав доказів, що в цих документах містяться недостовірні дані, і що пенсія призначена з порушеннями. Як і відсутні дані, що саме з вини відповідачів було безпідставно виплачено вказану пенсію.

Також слід врахувати і те, що довідки та інші документи на основі яких була призначена ця пільгова пенсія, були видані ВАТ «Оріана». Тому підприємства та організації можуть нести матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів і відшкодовують її.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Отже апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 09 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 18 липня 2024 року.