Справа № 212/3290/24
У Х В А Л А

17 липня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Колочко О.В., за участі секретаря судового засідання Білої А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, за відсутності учасників справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувальних технічних засобів, заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

08 липня 2024 року ОСОБА_1 , в інетерсах якого діють представники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу, виданого 04 квітня 2024 року Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі № 212/3290/24 таким, що не підлягає виконанню.

Заява обґрунтована тим, що вказаний судовий наказ за заявою ОСОБА_4 був виданий судом без врахування ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 07.02.2024, якою ОСОБА_4 було відмовлено у видачі судового наказу, про що вона не повідомила суд і повторно звернулася з аналогічною заявою у порушення вимог ч. 2 ст. 166 ЦПК України. На думку заявника, стягувач ОСОБА_4 свідомо приховала від суду докази свого попереднього звернення, а також вона не могла звернутися особисто з такою заявою до суду, оскільки перебуває за кордоном, а замість неї подала заяву її представник, але при цьому, розписавшись за стягувача, не надавши документи на підтвердження своїх повноважень діяти від імені ОСОБА_4 , у зв`язку з чим просить вважати такі дії ОСОБА_4 зловживанням процесуальними правами і накласти на неї за це штраф.

Представник стягувача ОСОБА_4 ОСОБА_5 , яка діє на підставі довіреності від 02.02.2024, в судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі та участі ОСОБА_4 , у вирішення справи поклалася на розсуд суду.

Представник боржника ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка діє на підставі довіреності від 22.02.2024, в судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності боржника та його представників, заяву підтримала у повному обсязі, просила задовольнити заявлені вимоги.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про часткове задоволення заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню з таких підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (суддя Власенко М.Д.) від 07 лютого 2024 року відмовлено ОСОБА_4 у видачі судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на її користь на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , роз`яснено заявникові її право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Підставами для відмови у видачі судового наказу слугувало те, що заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України, із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу (пункти 3, 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України).

28 березня 2024 року до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла заява ОСОБА_4 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання заяви до суду і до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказана заява не містила відомості про наявну ухвалу суду від 07.02.2024, якою відмовлено ОСОБА_4 у видачі судового наказу згідно з п. 3, 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, і копія такої ухвали не була додана до заяви.

04 квітня 2024 року Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (суддя Колочко О.В.) виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання заяви 22 березня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 2 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;

Зважаючи на наведені положення Цивільного процесуального кодексу України ОСОБА_4 повинна була звернутися із вимогою про стягнення аліментів у позовному порядку, а у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_4 від 28.03.2024 слід було відмовити.

Відповідно до ст. 173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 432 ЦК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувана або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню суд постановляє ухвалу.

Таким чином, наявні законні підстави для визнання судового наказу від 04 квітня 2024 року таким, що не підлягає виконанню, оскільки заявлена ОСОБА_4 вимога про стягнення аліментів повинна вирішуватися в позовному порядку.

Щодо заявленої боржником вимоги про постановлення окремої ухвали та застосування до ОСОБА_4 заходів процесуального примусу у вигляді штрафу суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживання процесуальними правами - цивільне процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників цивільного процесу (їх представників), що спричиняють порушення процесуальних прав інших учасників цивільного процесу (їх представників), перешкоджають гарантованому у п. 1 ст. 6 ЄКПЛ правосуддю, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом). Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, перелік яких наводиться у згаданій статті.

Верховний Суд, визнаючи певні дії учасників процесу зловживанням процесуальними правами, часто зазначає, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

Заявник ОСОБА_1 заявляючи вимогу про застосування до стягувача заходів процесуального примусу посилається на те, що остання не виконала ухвалу суду в частині заборони повторного звернення із заявою про видачу судового наказу, її представник, підробивши підпис, подала вказану заяву до суду, ввівши суд в оману щодо фактичних обставин, а саме наявності ухвали суду від 07.02.2024, якою заборонено повторне звернення із такою самою заявою про видачу судового наказу.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази вини ОСОБА_4 у зловживанні процесуальними правами, оскільки відсутні докази того, що вона перебувала на момент подачі заяви за межами України, так само відсутнє обґрунтування неможливості стягувача підписати заяву у іншій спосіб, перебуваючи за межами України, а також суд, зважає, що боржник вказуючи на те, що заява була подана представником, який не має повноважень, не наводить аргументів, чому саме за це необхідне притягнути до відповідальності ОСОБА_4 , зокрема про обізнаність останньої щодо таких дій представника.

Крім того, суд зазначає, що надання оцінки обставинам щодо наявності в діях певних осіб ознак кримінального правопорушення, не входить до повноваження суду під час розгляду заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, за відсутності відповідних процесуальних документів повноважних правоохоронних та судових органів на підтвердження цих обставин.

Отже, аналізуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування заходів процесуального примусу за недоведеністю умислу з боку ОСОБА_4 порушити порядок цивільного судочинства, ввести суд в оману.

Таким чином, суд частково задовольняє заяву ОСОБА_1 , визнає судовий наказ у справі № 212/3290/24 від 04.04.2024 таким, що не підлягає виконанню, та відмовляє у задоволенні заяви в частині застосування до ОСОБА_4 заходів процесуального примусу у виді штрафу.

Керуючись ст. 2, 4, 44, 148, 165, 166, 173, 432, 260, 261, 353 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, судовий наказ, виданий 04 квітня 2024 року Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі № 212/3290/24, 2-н/212/636/24, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання заяви 22 березня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині заявлених вимог відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду щодо визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, подається до Дніпровського апеляційного суду протягом 15-ти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому копія ухвали суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому копії відповідної ухвали суду.

Суддя О. В. Колочко