ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4840/18 Номер провадження 22-ц/814/2318/24Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю.А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справуза апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Антіховича Володимира Володимировича

на заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 лютого 2019 року, ухвалене суддею Іващенком Ю.А, повний текст рішення складено 21 лютого 2019 року

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 35 456,55 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.03.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі, зазначеному в тарифах, що діють на дату нарахування, та викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за відповідним договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. У свою чергу відповідач несвоєчасно виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим станом на 06.12.2018 року у неї виникла заборгованість у розмір 35 456,55 грн., яку позивач просить стягнути.

Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20.02.2019 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 20.03.2012 року у розмірі 33 291,95 грн., з яких 14 030,56 грн. - заборгованість за кредитом, 6 901,23 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 12 360,16 грн. - заборгованість за пенею, яка виникла станом на 06.12.2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 1654,43 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань належним чином не виконувала, порушила умови кредитного договору щодо повернення кредиту, внаслідок чого, згідно наданого позивачем розрахунку виникла заборгованість за кредитом у розмірі 14 030,56 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом у розмірі 6 901,23 грн., заборгованість за пенею у розмірі 12 360,16 грн. Вказана заборгованість є доведеною, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафів, то в цій частині суд першої інстанції визнав їх безпідставними. З врахуванням правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, суд першої інстанції зазначив, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12.03.2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Антіховича Володимира Володимировича про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Антіхович В.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у судове засідання від 20.02.2019 року ОСОБА_1 не з`явилася з поважних причин, оскільки не отримувала особисто ніякої кореспонденції та не була повідомлена про її існування тому, що на час розгляду справи не проживала за вказаною в позовній заяві адресою. Оскільки відповідач не була повідомлена про судові засідання, вона була позбавлена можливості надати суду наявні у неї докази та заперечення, які мають істотне значення для вирішення справи. Зазначає, що заборгованість нарахована за період часу, що значно перевищує строк позовної давності (з 2012 по 2019 рік), і відповідач була позбавлена можливості звернутися з відповідною заявою про застосування строку давності.При цьому, ОСОБА_1 категорично не погоджується із заявленими позивачем сумами боргу та фактом підписання нею будь-яких договорів, та Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається банк, що відображено у рішенні суду. Оскільки до позову не додано ні «Пам`ятки клієнта», ні підписаних «Тарифів...», ні «Умов та правил...», в матеріалах справи повністю відсутній кредитний договір, як і докази того, що між сторонами взагалі укладався договір. Зазначає, що в разі пред`явлення вимоги про заборгованість за картковим рахунком, істотною умовою такого договору є дата укладення договору. На відміну від простого кредитного договору, договір з використанням пластикових кредитних карток визначені розділом 2 Умов та правил надання банківських послуг, а саме - п. 2.1.2.1 - датою укладення договору є дата отримання карти, зазначеної в заяві. У наданій банком анкеті-заяві відсутня дата отримання карти, а відповідно договір є неукладеним, що є самостійною підставою відмови у задоволенні позову. Позивачем не подано будь-яких інших документів, відомостей, підтверджень щодо надання відповідачу кредитної картки.Єдиним документом, де зазначено, що позивач надавав кредитні кошти, є розрахунок заборгованості за кредитним договором. Проте, даний розрахунок не є належним доказом, оскільки не містить будь-яких підтверджень отримання коштів або посилання на докази їх отримання. У свою чергу ОСОБА_1 заперечує отримання кредитних коштів, зазначених в розрахунку. Також відповідач вважає необґрунтованою заявлену суму пені.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 20.03.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом, у розмірі, зазначеному в тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 договору.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між відповідачем та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 10).

Відповідно до п.2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг щодо кредитного ліміту, клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за перевищення платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

При порушенні клієнтом строків платежу за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більше ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гривень + 5 % від суми позову.

Відповідач не виконувала зобов`язання, щодо виплати заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 06.12.2018 року складає 35 456,55 грн., з яких 14 030,56 грн. - заборгованість за кредитом, 6 901,23 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 12 360,16 грн. - заборгованість за пенею, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1664,60 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 5-9).

При цьому, суд першої інстанції звернув увагу, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або у заміні не виконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення божником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

При цьому, судом першої інстанції врахована правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність вимоги про стягнення штрафу у розмірі 2 164,60 грн. відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

За результатами розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів приходить висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду, з врахуванням наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права, представник відповідача зазначає, що відповідач ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції та була позбавлена можливості реалізувати свої права на подання відзиву, подання клопотання про застосування строків позовної давності, подання доказів, тощо.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права з наведених підстав, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з положеннями частини першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Перелік справ, які може бути розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, наведено у статті 274 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб- пункт 1 частина 4 стаття 19 ЦПК України.

Як передбачено частиною 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26.12.2018 року відкрито провадження у справі. В ухвалі зазначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 40).

Доказів отримання відповідачем ОСОБА_1 копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками до неї матеріали справи не містять і, відповідно, сторона відповідача не мала можливості ознайомитися з доводами позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» і надати суду свої заперечення проти цих доводів.

Конверт з поштовим відправленням, направлений на ім`я ОСОБА_1 за адресою місця її реєстрації, повернувся до суду першої інстанції з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 48).

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Конструкція наведеної правової норми у взаємозв`язку зі статтею 6 Конвенції дає підстави для висновку про те, що розгляд справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за відсутності доказів отримання іншою стороною копії позовної заяви, свідчить про позбавлення такої сторони доступу до правосуддя (можливості надати зауваження на доводи позовної заяви), що, у свою чергу, є обов`язковою підставою для скасування в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, з урахуванням вищенаведених норм процесуального права, наведених представником відповідача доводів в обґрунтування апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно матеріалів справи встановлено, що відповідно до Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 20.03.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 10).

Ідентифікація Веклич А.О. проведена представником банку з паспортом останньої.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що кредитний договір між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 є укладеним, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів не виконувала, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню за тілом кредиту у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки з матеріалів справи, зокрема, з наданого банком розрахунку заборгованості, вбачається дійсне використання відповідачем кредитних коштів, зняття кредитних коштів, проведення розрахункових платежів, погашення заборгованості.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідач, не надала суду належних доказів на спростування вимог позивача та наданих позивачем доказів. Виконання тривалий час відповідачем умов кредитного договору, а саме погашення кредитної заборгованості протягом 2014-2018 років свідчить про існування кредитних відносин між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно матеріалів справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами та частково сплачувала заборгованість за договором, що підтверджує факт укладення кредитного договору між сторонами.

Відповідач ОСОБА_1 не надала суду доказів, які спростовували б розрахунок заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк», не довела відсутність заборгованості.

Згідно ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно матеріалів справи вбачається, що в Анкеті - заяві позичальника від 20.03.2012 року процентна ставка, пеня та штрафні санкції не зазначені, тобто сторонами вказані умови не узгоджені (а.с. 10).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, пеню за несвоєчасне погашення кредиту і штраф за порушення строків платежів.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20.03.2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач ОСОБА_1 та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже, апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено той факт, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин 20.03.2012 року і до моменту звернення до суду із вказаним позовом - 22.12.2018 року.

Тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, неустойки, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20.03.2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за процентами у розмірі 6 901,23 грн., нарахованої пені у розмірі 12 360,16 грн. та штрафних санкцій у розмірі 500 грн. - фіксована частина, 1664,60 грн. процентна складова, оскільки такі вимоги є необґрунтованим та таким, що суперечить вимогами чинного законодавства.

Такі висновки відповідають також й правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З врахуванням вище викладеного, рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 лютого 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором б/н від 20.03.2012 року за тілом кредиту у розмірі 14 030,56 грн., яка виникла станом на 06.12.2018 року

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з матеріалів справи, позивач АТ КБ «ПриватБанк» при зверненні до суду першої інстанції сплатив 1762,00 грн. судового збору (а.с. 1), ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплатила судовий збір до суду апеляційної інстанції 2 481,64 грн. (а.с. 94, 98).

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Шляхом проведення взаємозаліку в частині понесених сторонами спору судових витрат по справі, підлягає стягненню з позивача АТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача ОСОБА_1 різниця сплаченого судового збору у розмірі 800,77 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 376 ч.3 п.3, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Антіховича Володимира Володимировича задовольнити частково.

Заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20 лютого 2019 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 20.03.2012 року, яка виникла станом на 06.12.2018 року, за тілом кредиту у розмірі 14 030,56 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 800,77 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 липня 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов