ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4806/24 Справа № 212/9961/23 Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Юрченко Г.О..

сторони справи

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2024 року, ухваленого суддею Дехтою Р.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 26 лютого 2024 року,

УСТАНОВИВ

06 грудня 2023 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач мешкає заадресою: АДРЕСА_1 .За зазначеною адресою також зареєстровані, а не мешкають відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3

З 2013 року відповідачі по справі у житловому приміщенні не мешкають, виїхали до російської федерації.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням відмовлено повністю.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, скаржник зазначає, що позивачем у позові було зазначено, що позивачі не мешкають в спірній квартирі з 2013 року, оскільки проживають на території країни агресора, наразі відсутній правовий механізм документообігу з рф, позивач не має можливості, ані правової, ані практичної отримати будь-які документи з території рф.

Звертає увагу на те, що відповідачі з 2013 року не мешкають у квартирі, і маючи визначений граничний строк у шість місяців до початку процедури визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, позивач вернувся з позовом до суду через 10 років, що безумовно свідчить про наявність у відповідачів поважних причин не проживати у даному житловому приміщенні та свідчить про наявність альтернативного місця проживання. Вказує, що факт не проживання відповідачів було підтверджено відповідним актом, який підписано сусідами та затверджений управляючою компанією, що надає послуги з управління будинком. Зазначає, що позивачем не чинилися перешкоди відповідачам у користуванні квартирою, відсутні будь-які провадження стосовно таких питань. Між сторонами відсутні конфліктні відносини з приводу користування житлом, відповідачі самостійно втратили інтерес до цього житла, що підтверджено строком їх не проживання в квартирі. Також позивач вказує, що факт не проживання відповідачів у квартирі підтвердили свідки сусіди: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є комунальною власністю.

За вказаною адресою зареєстровано 4 осіб позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується матеріалами справи.

На підтвердження факту непроживання відповідача відповідачів в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , позивач долучив до позову акт від 14 вересня 2023 року, що складений майстром ТОВ «УЮТ 2011», в якому зазначено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не мешкають з 2013 року по теперішній час.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні його позовних вимог, виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів відсутності поважних причин не проживання відповідачів у спірній квартирі, тому відсутні підстави для задоволення даного позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, на підставі положень статті 71 ЖК Української РСР.

Колегія не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції та погоджується з доводами позивача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені

в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Колегія суддів виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №454/2025/15-ц.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачі по справі є родичі позивача: ОСОБА_2 мати, ОСОБА_3 сестра.

Також Актом від 14.09.2023 складеним мешканцями будинку АДРЕСА_2 , які є сусідами позивача: ОСОБА_9 (кв. АДРЕСА_3 ), ОСОБА_10 (кв. АДРЕСА_4 ), ОСОБА_11 (кв. АДРЕСА_5 ), підписи яких засвідчено працівником ТОВ «УЮТ 2011» ОСОБА_12 підтверджено, що ОСОБА_13 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_6 не проживають з 2013 року і по теперішній час (а.с.9).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів, надаючи оцінку судовому рішенню на предмет його законності у межах доводів апеляційної скарги, погоджується з доводами позивача про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем доведено, що відповідачі протягом тривалого часу в спірній квартирі не проживають, у 2013 році виїхали до рф і з того часу на Україну не поверталися, тобто спірним житлом не цікавилися, тому припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає пропорційності втручання у право в розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За викладених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2024 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 16 липня 2024 року

Головуючий:

Судді: