ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1183/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/1983/24 Годік Л.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року м. Черкаси :

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів Новікова О. М., Василенко Л.І., Карпенко О. В., розглянувши у порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відділу ДВС у місті Умані про стягнення грошової компенсації за завдані збитки, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що в районі перебування хасидів у АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності без розподілу ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Для покращення житлових умов їхньої єдиної сім?ї, Уманський виконком надав дозвіл на перепланування квартири. Будівельні роботи проводились в декілька етапів. Особисто він розпочав їх пізно за хвороби матері і тому в 2017 вони не були закінчені, коли ОСОБА_3 переїхала на другу адресу.

В подальшому з?явились ОСОБА_4 , яким нібито ОСОБА_3 передала свої права власності і вчинення будь-яких дій майнового характеру. Він заперечував, так як для передачі прав потрібна його згода, а за її відсутності договір дарування від 27.05.1994 залишається збереженим. Але ОСОБА_2 від свого імені стала вимагати його переселення і усного розподілу, а його незавершені ремонтні роботи віднесла до збитків на суму 320 400,00 грн. і звернулась до суду для їх стягнення.

Відділ ДВС у місті Умані відкрив виконавче провадження і наклав арешт на все його майно.

Верховний Суд відмовив в задоволенні позову ОСОБА_2 і виконавче провадження було закрито.

Незаконні дії відповідачів завдали йому серйозних збитків, пов?язаних з пред?явленням фальшивого виконавчого листа, арештом майна, що паралізувало його господарську діяльність і він не зміг здати в оренду житло переселенцям.

Розмір втраченого доходу обчислюється від вартості щомісячної оренди і кількості місяців. Реальна вартість оренди складає 5000,00 грн. на місяць, а реальна кількість місяців 26, завдані збитки 130 000,00 грн., які позивач просив стягнути з відповідачів, по 65 000,00 грн. з кожного та судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення обґрунтоване тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем щодо майнових прав спільної часткової власності та розпорядження відповідачем ОСОБА_2 своєю частиною будинку. Зі змісту позовної заяви вбачається, що Відділом ДВС арешт на майно боржника ОСОБА_1 накладався в межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 завданих збитків. На час накладення арешту на майно боржника рішення Уманського міськрайонного суду від 17.02.2021 набрало законної сили та підлягало виконанню.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначається, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, так як позивач ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів в обґрунтування своїх вимог, однак вважає, що суд непрофесійно підійшов до розгляду справи, визначивши що у нього спільна часткова власність з ОСОБА_2 .

Вказує, що Уманський міськрайонний суд легалізував шахрайські дії відповідачки і видав фальшивий виконавчий лист по якому відділ ДВС відкрив фіктивне виконавче провадження і на протязі декількох років переслідував позивача та завдав збитків.

Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2024 року і справу направити на новий судовий розгляд, а також постановити окрему ухвалу про фальсифікацію офіційної документації ОСОБА_2 і відділу ДВС у місті Умані.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про порушення умов договору, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки позивачем не надано будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження порушення його прав, свобод чи законних інтересів.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 травня 1994 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 в рівних долях з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м., що підтверджується договором дарування від 27.05.1994 року, посвідченим державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Очеретяною В.В.

Згідно архівного витягу з рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 25.02.2010 № 91 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 погоджено перепланування частини житлового будинку з метою влаштування двох ізольованих квартир з добудовою веранди та влаштування окремого входу.

Постановою від 19.05.2021 ВП 65480922 старшого державного виконавця Уманського МВ ДВС ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Кравченко М.В. накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 по цивільній справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 320 400 грн. заподіяних збитків.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.05.2023 рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.02.2021 та постанову Черкаського апеляційного суду від 27.04.2021 скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Інших документів позивачем на підтвердження своїх вимог суду не надано.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За змістом ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а за шкоду, завдану в наслідок дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Для настання деліктної відповідальності за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Такі ж правові висновки підтримуються на даний час Верховним Судом, зокрема в постанові від 25 лютого 2019 року в справі № 466/4051/15-ц.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не надано будь-яких доказів того, що відповідачі ОСОБА_2 та ДВС у м. Умань будь-якими своїми діями завдали якоїсь матеріальної шкоди позивачеві, в чому виражається завдання такої шкоди та чим це підтверджено.

Незрозумілим та недоведеним є взагалі у чому саме виражається завдання такої шкоди та яким чином наявність відкритого виконавчого провадження, на яке посилався позивач, завдало йому матеріальної шкоди і як воно пов`язане з отриманням доходів позивача від надання в оренду житла переселенцям, оскільки позивач ОСОБА_1 не є суб`єктом господарської діяльності і не надає будь-яких доказів, що він офіційно здає/здавав в оренду житло. Крім того, посилання позивача на фальсифікацію виконавчого документу та фіктивність відкритого виконавчого провадження є надуманими та необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи встановлено, що виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого листа, виданого 18.05.2021 Уманським міськрайонним судом Черкаської області у справі №705/1087/21, на той час рішення мало законну силу і підлягало до виконання. Лише 31.05.2023 Верховний Суд скасував рішення Уманського міськрайонного суду від 17.02.2021 та постанову Черкаського апеляційного суду від 27.04.2021, і як наслідок було закрито виконавче провадження, тому немає підстав вважати, що відповідачами навмисно завдавалася якась шкода позивачеві.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачам не доведено, що відповідачі ОСОБА_2 та ДВС у м. Умань своїми діями завдали матеріальної шкоди позивачу ОСОБА_1 .

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для їх задоволення, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів завдання йому матеріальної та моральної шкоди. А отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Також колегія суддів вважає, що підстав для винесення окремої ухвали щодо фальсифікації офіційної документації ОСОБА_2 і відділу ДВС у місті Умань, оскільки не вбачає в їх діях будь яких порушень чи фальсифікації на яку посилається ОСОБА_1 .

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та не підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального законодавства, правильним застосовуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Оскільки позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи та звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, а колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, залишивши без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, то судовий збір за подання апеляційної скарги компенсується за рахунок Держави і не підлягає стягненню з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді