Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9170/23 Головуючий у 1-й інст. Маслак В. П.
Категорія 44 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/9170/23 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Житомирський лікеро - горілчаний завод» про стягнення заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Швець Катерини Олександрівни на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Маслак В.П. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» заборгованість за договором поворотної фінансової допомоги № 14-09/22-01 від 14 вересня 2022 року у розмірі 5 353 150,69 грн, з яких: сума основного боргу 4 500 000,00 грн; пеня за період з 01 травня 2023 року по 13 вересня 2023 року 802 849,32 грн; 3% річних за період з 01 травня 2023 року по 13 вересня 2023 року 50 301,37 грн.

Позов мотивував тим, що між ним та відповідачем 14 вересня 2022 року було укладено договір поворотної фінансової допомоги №14-09/22-01 на суму 4 500 000,00 грн, строком до 31 жовтня 2022 року, який в подальшому продовжено до квітня 2023 року.

Відповідач кошти у визначений за договором термін не повернув, у зв`язку із чим у нього утворилась заборгованість у сумі 5 353 150,69 грн, яка складається з основного боргу 4 500 000,00 грн; пеня за період з 01 травня 2023 року по 13 вересня 2023 року 802 849,32 грн; 3% річних за період з 01 травня 2023 року по 13 вересня 2023 року 50 301,37 грн.

Тому наявні підстави для стягнення основного боргу та штрафних санкцій.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01 лютого 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 4 500 000,00 грн та вирішено питання судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, де просить оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні пені та 3% річних скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути із відповідача на користь позивача 802 849,32 грн пені за період з 01 травня 2023 року по 13 вересня 2023 року та 50 301,37 грн - 3% річних за вказаний період, а також вирішити питання судових витрат, зокрема витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, у тому числі норми пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, що призвело до хибних висновків про звільнення відповідача від спати пені та 3% річних. Вказує, що пунктом 6.1. Договору передбачено, що при простроченні повернення коштів (її частини) Позичальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення платежу.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що Договір поворотної фінансової допомоги № 14-09/22-01 від 14 вересня 2022 року було укладено під час дії воєнного стану та сторони погодили умови договору на власний розсуд.

Зазначає, що норма статті 18 Прикінцевих та перехідних положень спрямована на захист позичальника, як «слабкої» сторони договору, для якої настали несприятливі наслідки у період воєнного стану, що призвело до неможливості своєчасного виконання грошового зобов`язання. Однак, вважає, що дані положення не можуть застосовуватися до усіх без винятку договорів позики, період нарахування пені за якими припадає на період воєнного стану, оскільки таке застосування порушує права позикодавця та створює сприятливі умови для недобросовісних позичальників.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи сторони та інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенню частини 2 статті 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина 2 статті 15 ЦК України).

Установлено, що 14 вересня 2022 року між ОСОБА_1 та ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» було укладено договір поворотної фінансової допомоги № 14-09/22-01, копія якого знаходиться у матеріалах справи (а.с.7-8).

Згідно підпунктів 1.1., 2.1., 4.1. вищезазначеного договору позикодавець зобов`язується передати на строк позичальнику грошові кошти в розмірі, установленому Договором, за заявками останнього, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (далі - Кошти). Загальна сума даного Договору становить 4 500 000,00 гривень, ПДВ за даною операцією не передбачено. Сума договору складається з сум всіх наданих Позичальнику траншів. Строк повернення коштів - до 31 жовтня 2022 року.

Відповідно копії додаткової угоди № 1 від 30 жовтня 2021 року до договору поворотної фінансової допомоги № 14-09/22-01 строк повернення коштів визначено до 30 квітня 2023 року (а.с.9).

Із копії платіжного доручення № 88589222 від 16 вересня 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 надав ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» грошові кошти згідно договору поворотної фінансової допомоги № 14-09/22-01 від 14 вересня 2022 року без ПДВ в розмірі 4 500 000,00 грн (а.с.10).

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що стороною позивача доведено обґрунтування позовних вимог та неналежне виконання відповідачем зобов`язань за укладеним договором поворотної фінансової допомоги №14-09/22-01, а стороною відповідача доводи позову не спростовані. Але, не підлягають стягненню пеня та відсотки за несвоєчасне повернення позики на підставі статті 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду мотивуючи таким.

Згідно частин 1 та 2 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частинами 1, 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини 1, 2 статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Таким чином, відповідно до статей 11, 629 ЦК України, договір є однією із підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення (стаття 14 пункту 14.1 підпунктів 14.1.257 ПК України).

У постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №140/125/17 зазначено, що правовою основою для отримання позики або поворотної фінансової допомоги є договір позики.

Згідно статей 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

За правилами статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У зв`язку з невиконанням ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» своїх зобов`язань за договором утворилася заборгованість, в розмірі 5 353 150,69 грн, з яких: сума основного боргу 4 500 000,00 грн; пеня за період з 01 травня 2023 року по 13 вересня 2023 року 802 849,32 грн; 3% річних за період з 01 травня 2023 року по 13 вересня 2023 року 50 301,37 грн.

Оскільки ОСОБА_1 виконав свої обов`язки за Договором про надання поворотної позики №14-09/22-01 від 14 вересня 2022 року та надав таку допомогу, однак ДП «Житомирський лікеро-горілчаний завод» борг не повернув, що підтверджено доказами по справі і не спростовано відповідачем, судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги про стягнення 4 500 000,00 грн- суми поворотної фінансової допомоги.

Згідно пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан. Даний стан продовжено Указами Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від: 14 березня 2022 року № 133/2022, 18 квітня 2022 року № 259/2022; 17 травня 2022 року № 341/2022, 12 серпня 2022 року № 573/2022, 07 листопада 2022 року № 757/2022, 06 лютого 2023 року № 58/2023, 01 травня 2023 року № 254/2023, 26 липня 2023 № 451/2023, 06 листопада 2023 року № 734/2023.

ОСОБА_1 нараховано пеню та відсотки за несвоєчасне повернення фінансової допомоги відповідачем за період з 01 травня 2023 року по 13 вересня 2023 року після введення на території України воєнного стану, тому судом першої інстанції із дотриманням норм матеріального права ухвалено рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог

Рішення районного суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, а тому не є предметом розгляду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Посилання щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Швець Катерини Олександрівни залишити без задоволення, а заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 лютого 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді