Номер провадження: 22-ц/813/3691/24
Справа № 502/1993/20
Головуючий у першій інстанції Балан М. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Губар Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 грудня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Кілійського міжрайонного управління водного господарства про зміну формулювання підстав звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

- визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 згідно наказу Кілійського МУВГ № 148-ОС від 09.09.2020 року за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію та визнати недійним запис в трудовій книжці про звільнення із займаної посади, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України;

- зобов`язати Кілійський МУВГ внести зміни до трудової книжки та змінити запис про «звільнення із займаної посади, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України» на запис про «звільнення з роботи за власним бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України»;

- стягнути з відповідача невиплачену в день звільнення вихідну допомогу та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.09.2020 року по день винесення судового рішення.

В обґрунтування позову зазначено, що в період з 13.04.2003 року позивач працював в Кілійському міжрайонному управлінні водного господарства на посаді провідного юрисконсульта служби правового забезпечення. Наказом по Кілійському МУВГ від 09.09.2020 р. № 148-ОС про припинення трудового договору, позивач був звільнений з роботи 09.09.2020 р. за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Однак, позивач подав заяву та уточнення до неї про звільнення з причин порушення Кілійським МУВГ законодавства про працю і умов колективного договору - невиплати заробітної плати за серпень 2020 р. (авансу і зарплати) станом на 07.09.2020 р. і значного зниження розміру заробітної плати, а також вимогу виплатити вихідну допомогу відповідно до умов ст.44 КЗпП України. Також в заяві про уточнення до заяви про звільнення, вказав підставу звільнення вихід на пенсію, так як від нього вимагали відпрацювати два тижні після подачі заяви, але це звільнення не у зв`язку з оформленням на пенсію, пенсія йому була вже призначена до цього. Таким чином, відповідач виплатив позивачу заробітну плату з порушенням термінів її виплати, встановлених колективним договором, оскільки замість 16.08.2020 року та 30.08.2020 року, він отримав за першу половину місяця і відпрацьований місяць, повністю 09.09.2020 року. Між виплатою 31.07.2020 року за відпрацьований липень 2020 року та виплатою 09.09.2020 року за серпень є проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів, що також є порушенням ст. 115 КЗпП України і ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Крім того, в порушення ч. 4 ст. 115 КЗпП України оплата відпустки, була надана 22.06.2020 року, з порушенням строку її виплати. Також позивач зазначає, що на підставі ч. 3 ст. 38 та ст. 44 КЗпП України, відповідач повинен був звільнити позивача за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю і колективного договору та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 04 грудня 2023 року позов було задоволено частково.

Стягнуто з Кілійського міжрайонного управління водного господарства на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 554, 48 гривень, з подальшим утриманням зі вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Кілійського міжрайонного управління водного господарства на користь держави судовий збір у розмірі 268, 40 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 25.06.2024 року 14:30 год. представник Кілійського міжрайонного управління водного господарства не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відео конференції не виявив та заяв про відкладення судового засідання не подавав.

Від ОСОБА_1 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності останнього, в якій скаржник підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неучасті в судовому засіданні 25.06.2024 року 14:30 год. учасників справи судом апеляційної інстанції не встановлена, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін та їхніх представників при таких обставинах не є порушенням прав осіб, які не з`явилися до судового засідання, щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов частково, стягуючи з Кілійського міжрайонного управління водного господарства на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 554, 48 гривень, з подальшим утриманням зі вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів та відмовляючи у решті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

- ОСОБА_1 , провідного юрисконсульта служби правового забезпечення 09.09.2020 року звільнено згідно з наказом № 148-ОС від 09.09.2020 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до поданої уточненої заяви на ім`я начальника МУВГ;

- позивача звільнено з посади з 09.09.2020 року, а остаточний розрахунок з ним був проведений 11.09.2020 року, що підтверджується відомістю розподілу виплат Кілійського МУВГ (а.с. 47), внаслідок чого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки, з розрахунку середньоденної заробітної плати (277, 24 грн X 2), що становить 554,48 гривень.

Колегія суддів повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не може.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- наказом № 35-к від 14.04.2003 року позивач прийнятий юристом до Придунайського управління зрошувальної системи;

- наказом № 87 від 23.03.2004 року переведений юрисконсультом;

- наказом № 63-П від 06.04.2005 року на підставі наказу Одеського облводгоспу Придунайське управління зрошувальних систем перейменовано в Кілійське управління водного господарства;

- наказом № 659 від 06.09.2018 року на підставі наказу Держводагенства України Кілійське управління водного господарства перейменовано в Кілійське міжрайонне управління водного господарство;

- наказом № 148-ОС від 09.09.2020 року звільнений із займаної посади відповідно до частини 1 ст. 38 КЗпП України, /а.с.8/;

- відповідно до наказу № 221-В від 16.06.2020 року, надано ОСОБА_1 , провідному юрисконсульту служби правового забезпечення щорічну основну та додаткову відпустку, за період роботи з 14.04.2020 року по 14.04.2021 року на 31 календарний день, (а.с. 38);

- відповідно до заяви ОСОБА_1 від 07.09.2020 року, поданої на ім`я начальника КУВГ, вбачається, що у зв`язку з порушенням трудового законодавства і колективного договору Кілійським МУВГ в частині невиплати заробітної плати за серпень 2020 року (аванс і заробітна плата) та значним зменшенням заробітної плати у порівнянні з 2018 роком, просив звільнити його з роботи за власним бажанням з 09.09.2020 року та виплатити йому вихідну допомогу, відповідно до вимог ст. 44 КЗпП (а.с. 29);

- згідно з заявою ОСОБА_1 від 09.09.2020 року, поданої на ім`я начальника Кілійського МІВГ, працівник просив прийняти уточнення до його заяви від 07.09.2020 року, у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу оскільки він виходить на пенсію та у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про працю і умови колективного договору, передбачені КЗпП, просив звільнити його з 09.09.2020 року без відпрацювання двохтижневого строку на підставі ч. 1, 3 ст. 38 КУЗпП (а.с. 28);

- наказом № 148-ОС від 09.09.2020 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України (а.с. 7);

- згідно з довідкою № 290, за вих. № 172 від 21.10.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працював в Кілійському міжрайонного управлінню водного господарства на посаді Провідний юрисконсульт. Також встановлено, що за відпрацьовані 7 днів у липні 2020 року отримав заробітну плату в розмірі 1746,65 гривень; за відпрацьовані 20 днів у серпні 2020 року отримав заробітну плату 5739,00 гривень (а.с. 9);

- з довідки № 291 за вих. № 173 від 21.10.2020 року вбачається, що за вересень 2020 року ОСОБА_1 отримав заробітну плату в розмірі 2210 гривень (а.с. 10);

- згідно з випискою з особового рахунку ОСОБА_1 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що 09.09.2023 року на рахунок позивача надійшла заробітна плата в розмірі 4562,50 гривень, 11.09.2020 року в розмірі 1 725,88 гривень та 15.09.2020 року в розмірі 220,41 гривень (а.с. 12-15).

- згідно з наказом № 148-ОС від 09.09.2020 року, ОСОБА_1 , провідного юрисконсульта служби правового забезпечення 09.09.2020 року звільнено, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до поданої уточненої заяви на ім`я начальника МУВГ, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відповідність запису про звільнення з матеріалами справи, таким чином, позовна вимога в цій частині не підлягає задоволенню.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин і звернення до суду з позовом) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Сфера застосування контракту визначається законами України.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Згідно з ч. 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи 07.09.2020 року ОСОБА_1 подано заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства та колективного трудового договору невиплата заробітної плати за серпень 2020 року (аванс і зарплата) станом на 07.09.2020 року та значне зниження середньомісячної заробітної плати у порівняні з 2018 роком (на 31%).

08.09.2020 року на подану позивачем заяву від 07.09.2020 року про звільнення накладено резолюцію про створення комісії щодо передачі справ з відпрацюванням 14 днів.

09.09.2020 року ОСОБА_1 подано уточнюючу заяву про звільнення до заяви від 07.09.2020 року та зазначено про звільнення без відпрацювання двотижневого (14-ти денного) строку - з 09.09.2020 року. В якості підстави звільнення та неможливості продовження роботи позивач вказав за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, звернувши увагу, що він вже є пенсіонером, якому призначено пенсію. Наполягав на звільненні з підстав ч.ч. 1, 3 ст. 38 КЗпП України.

Того ж дня роботодавцем виданий наказ про звільнення позивача на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію.

Тобто роботодавець не погодився, що:

- ним порушено законодавство та колективний трудовий договір щодо невиплати заробітної плати за серпень 2020 року (аванс і зарплата) станом на 07.09.2020 року;

- зниження середньомісячної заробітної плати позивача у порівняні з 2018 роком (на 31%) відбулось з вини власника.

Разом з тим, роботодавець не погодившись із підставою звільнення вказаною працівником, а саме: за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та врахувавши, що працівник подав учтонення до заяви від 07.09.2020 року про звільнення і вказав у якості підстави для звільнення крім ч. 3 ст. 38 КЗпП України також і ч. 1 цієї ж статті «за власним бажанням у вз`язку з виходом на пенсію (працюючого пенсіонера, якому вже призначена пенсія)», видав наказ про звільнення позивача саме з підсав ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Слід зазначити, що якщо працівник досяг пенсійного віку та не бажає більше працювати, може бути ініціатором принення трудвого договору на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням пенсіонера або особи перед пенсійного віку. Звільнення такого працівника відбувається в той самий термін, про який просить працівник без попередження за два тижні.

У разі подання працівником заяви про звільнення з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, роботодавець, який не погоджується з такими підставами звільнення не вправі самостійно їх змінювати на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Проте у справі, яка переглядається, працівник з урахуванням уточнення до заяви про звільнення зазначив в якості підстави крім ч. 3 ст. 38 КЗпП України також і таку підставу для звільнення за власним бажанням, як: «у зв`язку з виходом на пенсію пенсіонера, якому вже призначена пенсія», вказавши при цьому в якості підстави звільнення як ч. 1 так і ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

При таких обставинах, у разі незгоди з підставою звільнення за власним бажанням через невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), роботодавець з урахуванням поданих працівником уточнень щодо підстав звільнення (крім ч. 3 ст. 38 КЗпП України, також на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію пенсіонера, якому вже призначена пенсія), був вправі звільнити працівника згідно з поданою останнім уточнюючою заявою про звільнення, а саме за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію пенсіонера, якому вже призначена пенсія.

Таким чином перевірці підлягають доводи апеляційної скарги лише в частині правомірності незгоди роботодавця звільнити працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України відповідно до поданої ним заяви з вказівкою порушень роботодавця.

В обгрунтування заяви про звільнення з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник вказав про порушення роботодавцем законодавства та колективного трудового договору, які полягали у невиплаті заробітної плати за серпень 2020 року (аванс і зарплата) станом на 07.09.2020 року, а також у зниженні середньомісячної заробітної плати позивача у порівняні з 2018 роком (на 31%).

Відповідно до п. 4.7. Колективного договору Кілійського МУВГ на 2020-2022 роки адміністрація зобов`язує виплату заробітної плати працівникам проводити не менше двох разів на місяць: за першу половину місяця - до 16 числа поточного місяця, за другу половину місяця - до 30 числа, при наявності кошторисних призначень та фінансування відповідно до чинного законодавства України.

Кілійське МУВГ є бюджетною установою, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.

Як вбачається з відкритих джерел Вікіпедії у 2019 році було створено Міністерство енергетики і довкілля України шляхом злиття Міністерства енергетики України та міністерства екології та природних ресурсів України без прямого спадкового зв`язку з попередніми міністерствами.

У 2020 році об`єднане міністерство було ліквідоване та 27.05.2020 року створені два нових міністерства: Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України та Міністерство енергетики України, що також не пов`язані з попередніми міністерствами.

Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України підпорядковане зокрема держане агентство водних ресурсів України, до якого в свою чергу відносить Кілдійське МУВГ.

Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" внесено зміни до додатків № 3 та № 4 до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" відповідно до додатків № 1 та № 2 до цього Закону. Даний закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон опублікований 23.07.2020 року, набрав чинності 24.07.2020 року.

Утворення нового міністерства, якому підпорядковане зокрема Державне агентство водних ресурсів, до якого входить Кілійський МУВГ, потребувало зміни до паспорту блюжетниої програми (зміни коштрису та плану асигнувань загального фонду бюджету).

План асигнувань загального фонду бюджету та кошторис на 2020 рік затверджені Начальником Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю Державного агентства водних ресурсів 03 вересня 2020 року.

Відповідно до виписки по рахунку з урахуванням КЕКВ фінансування Кілійського МУВГ за серпень 2020 року відновлено 08.09.2020 року.

Будь-яких обставин, що Кілійське МУВГ проводило виплату заробітної плати у передбачені Колективним договором строки будь-якому зі своїх працівників у серпні 2020 року і до 09 вересня 2020 року, позивачем не наведено.

Клопотань про витребування відомостей щодо здійснення/нездійснення обслуговування рахунків Кілійського МУВГ Державною казначейською службою від позивача до суду першої інстанції не надходило. Не додано відповідного клопотання позивачем і до апеляційної скарги на рішення суду.

При таких обставинах колегія суддів погоджується з доводами відзиву Кілійського МУВГ на позов ОСОБА_1 про те, що за час отримання Паспорту бюджетної програми на 2020 рік у зв`язку з переходом до новоутвореного Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Кілійське МУВГ не отримувало фінансування у серпні 2020 року.

Тому немає підстав для висновку, що Кілійським МУВГ порушено законодавство та колективний трудовий договір у зв`язку з невиплатою позивачу станом на 07.09.2020 року заробітної плати за серпень 2020 року (аванс і зарплата) та її фактичною виплатою 09.09.2020 року у розмірі 4 562,50 грн.

Щодо зменшення середньомісячної заробітної плати позивача у порівнянні з 2018 роком на 31%, оскільки розмір заробітної плати, про який він зазначив у заяві про звільнення з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, то чинне трудове законодавство не передбачає обставин, за яких роботодавець може приймати рішення як про збільшення, так і зменшення заробітної плати.

Погіршення умов оплдати праці можливо зокрема через:

- пряме зменшення розмірів окладів (тарифних ставок) або розмірів, установлених на підприємстві доплат, надбавко, премій тощо;

- зміну системи преміювання або її істотних умов, що зумовлюють зменшення розміру премій або можливість їх ненадання;

- скорочення переірку посад працівників які можуть претендувати на ту, чи іншу компенсаційну, заохочувальну або гарантійну виплату;

- установлення додаткових підстав для відмови у наданні тієї чи іншої виплати.

Позивач з квітня 2003 року до версня 2020 року пропрацював провідним юристом служби правового забезпечення Кілійського МУВГ і є юридично обізнаною людиною.

Між тим, маючи доступ до інформації, про те що входить у структуру заробітної плати та вказуючи про значне зниження її розміру у 2020 році в порівнянні з 2018 роком, позивач як не навів що саме входило у щомісячну виплату йому заробітної плати у 2018 році та у 2020 році тощо, так і не вказав за рахунок якої саме складової відбулось зменшення розміру виплати, яка роль у цьому була адміністрації Кілійського МУВГ та служби правового забезпечення, яка мала погоджувати відповідні розпорядження (за їх наявності).

Слід зазначити, що судовому розгляду підлягають лише ті конкрентні порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, з якими позивач пов`язував своє звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у заяві на ім`я роботодавця і з якими останній не погодився і не видав відповідний наказ про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Між тим у позові до суду позивач в якості обгрунтування поданої ним заяви до Кілійського МУВГ про звільнення за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вказав на порушення роботодавцем трудвого законодавства, що полягало у несвоєчаснійоплаті відпустки, яка була надана з 22.06.2020 року і мала бути оплачена не пізніше 19.06.2020 року, однак фактично була оплачена частинами: 23.06.2020 року 8297,98 грн та 30.06.2020 року 404,20 грн.

Проте у заяві про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України позивач вказуючи про порушення власником законодавства про працю зазначив лише про невиплату йому заробітної плати за серпень 2020 року (аванс і зарплата) та про зниження у 2020 році його середньомісячної заробітної плати у порівняні з 2018 роком на 31%. Інших порушень з боку роботодавця у заяві про звільнення від 07.09.2020 року позивач не зазначив.

Тобто подаючи 07.09.20220 року роботодавцю заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням останнім законодавства про працю, колективного чи трудового договору, позивач не пов`язував своє звільнення з несвоєчасною оплатою роботодавцем його відпустки з 22.06.2020 року.

Не було зазначено про таке порушення законодавства роботодавцем і в уточнюючій заяві працівника ОСОБА_1 від 09.09.2020 року.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року по справі № 199/8766/18 зазначив, що за змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і, які працівник визначає самостійно.

Враховуючи наведене суд позбавлений можливості надати оцінку правомірності незгоди власника з підставою звільнення працівника за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку порушенням строку оплати відпустки працівника за 2020-2021 роки, оскільки при поданні відповідної заяви про звільнення у зв`язку з порушенням власником законодавства про працю, колективного чи трудового договору, позивач не пов`язував підстави свого звільнення з недотриманням роботодавцем строку оплати його (позивача) відпустки за 2020-2021 роки з 22.06.2020 року.

При таких обставинах, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про:

- визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 згідно наказу Кілійського МУВГ № 148-ОС від 09.09.2020 року за ч. 1 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію та визнання недійним запису в трудовій книжці про звільнення із займаної посади, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України;

- зобов`язання Кілійського МУВГ внести зміни до трудової книжки та змінити запис про «звільнення із займаної посади, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України» на запис про «звільнення з роботи за власним бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України;

- стягнення з відповідача невиплаченої в день звільнення вихідної допомоги відповідно до ст.44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю і колективного договору.

Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

За частиною другою статті 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону «Про оплату праці»).

Частина перша статті 47 КЗпП України встановлює, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За положеннями статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні.

У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, у разі недотримання роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2023 року у cправі № 910/6968/16 (607/6254/15-ц) вирішуючи спір про наявність обов`язку сплатити нарахованої, але не виплаченої заробітної плати звертає увагу на зміст поняття заробітної плати, який узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 759/1933/20 провадження № 61-11175св21 вирішуючи спір про стягнення заборгованості заробітної плати, суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини доходу у зв`язку із його несвоєчасною виплатою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України, беручи до уваги висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), зазначає про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Оскільки у день звільнення відповідач не провів належну виплату позивачу заробітної плати при звільненні, суд дійшов висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Отже, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Як вбачається з витребуваних апеляційним судом документів про перерахування ОСОБА_1 авансу та зарплати в день звільнення 09.09.2020 року, працівникові було виплачено заробітну плату за серпень 2020 року у розмірі 4562,50 грн.

Разом з тим, вже після звільнення роботодавцем було перераховано на рахунок позивача заробітну плату за вересень 2020 року 11.09.2020 року у розмірі 1725 грн 88 коп., решту заробітної плати за вересень 2020 року у розмірі 220 грн 41 коп. працівнику виплачено 15.09.2020 року. Крім того, 25.09.2020 року працівнику було виплачено 60 грн.в якості компенсації за відрядження.

Враховуючи наведене повний розрахунок з працівником роботодавцем фактично було здійснено 25.09.2020 року тобто через 16 днів після його звільнення 09.09.2020 року.

Відповідно до витребуванних судом документів про відпрацьовану кількість днів за останні 6 місяців, що передували звільненню працівника та відомостей про розмір виплачених за цей період коштів, вбачається, що ОСОБА_1 фактично відпрацьовано 87 днів та отримано 32 621 грн 46 коп., внаслідок чого середньоденний заробіток за цей період: квітень вересень 2020 року складав 374 грн 95 коп., виходячи з (32 621,46 / 87).

Враховуючи наведене розмір коштів, які підлягає стягненню на користь працівника в порядку ст. ст. 116, 117 КЗпП України становить за 16 днів 5 999 грн 20 коп., виходячи з (374,95 X 16).

Тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5999 гривень 20 коп. з подальшим утриманням зі вказаної суми податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено 2 489,61 грн, оскільки предметом апеляційного перегляду були вимоги про стягнення вихідної допомоги у розмірі 16 881,98 грн та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки внаслідок перегляду справи в апеляційному порядку, рішення суду першої інстанції змінено та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.09.2020 року по 25.09.2020 року у розмірі 5999,20 грн що складає 25% від сумарного розміру вимог про стягнення вихідної допомоги та затримки розрахунку при звільненні 23 881,18 грн (17 881,98 + 5999,20).

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 622 гривень 40 коп., виходячи з (2489,61 X 25%).

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні зміні та стягненню з відповідача на користь позивача 5999 грн 20 коп, в іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 грудня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - змінити.

Стягнути з Кілійського міжрайонного управління водного господарства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.09.2020 року по 25.09.2020 року у розмірі 5 999 гривень 20 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст рішення складений 19.07.2024 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова