УХВАЛА

15 липня 2024 року

м. Київ

справа № 209/5019/23

провадження № 61-9091ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку суброгації,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 січня 2024 року позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») задоволено.

Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК Арсенал Страхування» майнову шкоду, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 23 806,95 грн, здійснено розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 січня 2024 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення та стягнення з позивача незаконно стягнуті кошті в розмірі 29 939,64 грн, яку (заяву) доповнив вимогою про відшкодування моральної шкоди в розмірі 23 806,95 грн.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, оскільки вимоги заяви не є такими, що можуть бути задоволенні в порядку статті 270 ЦПК Україні.

У червні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове судове рішення, яким визначити точну грошову суму присуджену до стягнення (повернення), або дії, які треба виконати.

Касаційна скарга мотивована тим, що після відкриття апеляційного провадження заявник виявив, що відбулося примусове виконання рішення першої інстанції шляхом стягнення з нього коштів у загальному розмірі 29 939,64 грн, проте суд апеляційної інстанції цього не врахував як під часу ухвалення свого рішення 13 травня 2024 року, так і під час вирішення заяви про ухвалення додаткового рішення, безпідставно не стягнув вказану вище суму коштів.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду, ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення шляхом стягнення з позивача незаконно стягнутих коштів в розмірі 29 939,64 грн та відшкодування моральної шкоди в розмірі 23 806,95 грн.

Касаційна скарга не містить спростування щодо викладу та вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення, тобто не спростовано, що ОСОБА_1 просив апеляційний суд стягнути саме зазначені кошти (29 939,64 грн, 23 806,95 грн).

За наведених обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення 29 939,64 грн та 23 806,95 грн не відповідають положенню частини першої статті 270 ЦПК Україні, що унеможливлює ухвалення додаткового судового рішення.

Аргумент касаційної скарги та її вимога про визначення точної суми присудженої до стягнення або дії, що треба виконати, є помилковим тлумаченням заявником пункту 2 частини першої статті 270 ЦПК України, оскільки вказане стосується судового рішення, яким задоволено позов про стягнення або зобов`язання вчинити дії, і суд у такому рішенні не вказав точної суми, присудженої до стягнення, або дії які необхідно вчинити, водночас у цій справі рішення суду першої інстанції про задоволення позову щодо стягнення грошових коштів скасовано в апеляційному порядку.

Очевидно, що ОСОБА_1 , мотивуючи свою заяву про ухвалення додаткового рішення фактичним примусовим виконанням рішення суду першої інстанції та стягнення присуджених коштів, має на меті здійснити поворот виконання судового рішення, що відбувається за правилами статті 444 ЦПК України за окремо поданою заявою сторони (частина п`ята статті 444 ЦПК України), водночас, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду та касаційної скарги, заявник наполягає на вирішенні питання про стягнення вказаних коштів саме у порядку статті 270 ЦПК України, що виключає самостійну кваліфікацію судом характеру та змісту поданої ОСОБА_1 заяви.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими апеляційним судом, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування апеляційним судом норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в порядку суброгації.

Копію ухвали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян