Справа № 465/282/24 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/439/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25 січня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Департаменту надання адміністративних послуг Львівської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи ОСОБА_7 про стягнення грошової компенсації та відновлення реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Департаменту надання адміністративних послуг Львівської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи ОСОБА_7 про стягнення грошової компенсації та відновлення реєстрації місця проживання.

Одночасно із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову. У вказаній заяві зазначає,що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 . Дана квартира є єдиним житлом позивача.

Вказував, що наприкінці жовтня 2023 року ОСОБА_3 , який влітку 2023 року повернувся в Україну після двадцятирічного проживання за кордоном, та вимагав звільнити спірну квартиру по АДРЕСА_2 , знятися із реєстрації по цій адресі та повернути йому документи щодо неї, оскільки він має намір продати її, внаслідок чого між сторонами виник конфлікт, який не вдалося владнати протягом останніх трьох місяців, та позивач залишився фактично без житла.

Стверджував, що наприкінці листопада 2023 року ОСОБА_3 поміняв замки на вхідних дверях у спірній квартирі, а також 22 листопада 2023 року скасував його реєстрацію у спірній квартирі, щоб унеможливити його вселення до неї.

Зазначав, що він та його мати ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 08 грудня 2000 року, зареєстрованого в ЛМБТІ за № запису 47367 кв.46 , є співвласниками квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 104,1 кв. м. Іншими співвласниками квартири є відповідачі. Виходячи із принципу рівності часток у спільній сумісній власності встановленого ч.2 ст. 370 ЦК України кожен із співвласників може претендувати на 1/5 частину цієї квартири, отже фактичний розмір часток кожного із співвласників складає по 20,82 кв.м. від загальної площі даної квартири.

Вважав, що накладання арешту на квартиру АДРЕСА_4 стане реальною гарантією захисту житлових прав заявника до часу ухвалення та реального виконання судового рішення у даній справі, отже безпосередньо сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача, що фактично є головною метою правосуддя.

Просив суд накласти арешт та заборонити вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо квартири АДРЕСА_4 , яка на праві власності належить ОСОБА_3 , до часу завершення судового розгляду по справі.

Оскаржуваною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 25 січня 2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за ОСОБА_8 до ОСОБА_3 , Департаменту надання адміністративних послуг Львівської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи ОСОБА_7 про стягнення грошової компенсації та відновлення реєстрації місця проживання задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4 , яка на праві власності належить ОСОБА_3 , та заборонено вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо об`єкту нерухомості квартири АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 до вирішення спору по суті та набрання рішенням законної сили.

Вищезгадану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що Суд першої інстанції незаконно наклав арешт на майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_3 і не врахував ту обставину, що ОСОБА_1 є співвласником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Вказує, що заявником не доведено відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати заявник, суті позовних вимог, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову. Окрім того заявником не наведено обставин, що свідчать про існування перешкод в подальшому для виконання рішення суду або неможливість його виконання.

Просить ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25 січня 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступних обставин.

Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 серпня 2004 року, квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу, Р. №7278 /21.08.2004/ посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р.

Як вбачається з уточненої позовної заяви ОСОБА_1 просить :

- солідарно стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на його - ОСОБА_1 користь грошову компенсацію еквіваленту ринковій вартості належних мені 1/5 частину квартири АДРЕСА_3 загальною площею 104,1 кв.м. в сумі по - 908 127 грн., вирішити питання перерозподілу часток лише за умови реальної сплати на мою користь грошової суми 908 127 грн., як компенсації належної мені частки у цій квартирі.

- відновити, як неправомірно скасовану незаконним рішенням Департаменту надання адміністративних послуг Львівської міської ради та Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_4 .

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заходи забезпечення позову відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивача щодо забезпечення позову і спроможні забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись, виходячи із наступних обставин.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Умовою до застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Під час розгляду справи «East/West Alliance Limited» проти України» ЄСПЛ в п. 185 рішення від 23 січня 2014р. нагадав, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

За змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17.

Суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів забезпечення позову.

Статтею 41 Конституцією Українита ст. 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, ^незалежно від волі інших осіб.

Згідно п. 4.8 постанови ВС від 24.05.2021 у справі № 910/3158/20 під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися коштами або майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, коштів або про стягнення коштів. Сума арештованих коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору (до такого висновку дійшов Верховний Суду в пункті 8.9 постанови Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20 та у пункті 22 постанови від 25.09.2020 у справі № 925/77/20).

Встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є приватною власністю ОСОБА_3 та була придбана за договором купівлі-продажу у період шлюбу з моєю дружиною ОСОБА_5 , а тому дана квартира є також спільною сумісною власністю подружжя.

Заявник є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 08 грудня 2000 року і майнова вимога щодо стягнення грошової компенсації за частку у праві власності на квартирі за адресою: АДРЕСА_5 .

Щодо майна, на яке оскаржуваною ухвалою накладено арешт, а саме квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 позивачем ставиться лише немайнова вимога щодо поновлення місця реєстрації.

За вказаних обставин, накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 , яка на праві власності належить ОСОБА_3 , та заборонити вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаного об`єкту нерухомості не узгоджується з позовними вимогами, що не носять майнового характеру, за наявності яких суд міг би забезпечити позов шляхом накладення арешту; накладення арешту не є співмірним заходом забезпечення позову із вимогами немайнового характеру.

Вказані висновки узгоджуються із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.04.2023 у справі № 907/268/22.

На вказані обставини, суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення, ухвала Франківського районного суду м. Львова від 25 січня 2024 року до скасування з відмовою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25 січня 2024 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Департаменту надання адміністративних послуг Львівської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи ОСОБА_7 про стягнення грошової компенсації та відновлення реєстрації місця проживання відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 липня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.