П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2024 року м. Київ

Справа № 756/6558/23

Провадження № 22-ц/824/9080/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Пологовий

будинок «Лелека»,

розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» на рішення Оболонського районного суду м. Києва 06 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека», третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно набутих коштів, 3 % річних та інфляційних втрат,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення безпідставно набутих коштів, 3 % річних та інфляційних втрат.

Позов мотивований тим, що у грудні 2021 року дружина позивача -

ОСОБА_2 , будучи вагітною їх спільною дитиною, звернулася до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» щодо надання медичним закладом інформації про умови і вартість медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів. У відповідь відповідач надав проект (без підпису, печатки з боку медичного закладу) попереднього договору від

30 грудня 2021 року № 311ПП/12/2021, а також рахунок-фактуру від 30 грудня 2021 року № 69632 на суму 64 343,00 грн.

Маючи намір на укладення в подальшому при особистому візиті ОСОБА_2 до медичного закладу попереднього договору в запропонованій редакції, позивач

30 грудня 2021 року здійснив платіж в розмірі 64 343,00 грн на рахунок відповідача.

Позивач вказував, що ні він, ні його дружина не підписували попередній договір від 30 грудня 2021 року № 311ПП/12/2021 з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека».

За вказаних обставин, позивач вважав, що сплачені ним грошові кошти на рахунок відповідача є безпідставно набутими та підлягають поверненню платнику.

ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на його користь грошові кошти в розмірі 80 342,28 грн, з яких: 64 343,00 грн - сплачені кошти,

13 846,87 грн - втрати від інфляції та 2 152,41 грн - 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання. Також просив вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 червня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», третя особа -

ОСОБА_2 , про стягнення коштів прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», третя особа -

ОСОБА_2 , про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнено з ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на користь ОСОБА_1 кошти

у розмірі: 64 343,00 грн авансового платежу; 3 000,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу; 1 073,60 грн судового збору.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти в сумі 64 343,00 грн є безпідставно набутими, а тому підлягають повернення відповідно до статті 1212 ЦК України, оскільки між сторонами жодних договірних правовідносин немає.

Оскільки строк повернення безпідставно набутих коштів станом на 24 травня

2023 року ще не сплив, суд уважав, що підстав для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України немає.

Врахувавши категорію справи, а також обсяг фактичних витрат, понесених стороною позивача, обсягу наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність, керуючись принципом законності, співмірності та справедливості суд уважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правову допомогу

у розмірі 3 000,00 грн.

29 лютого 2024 року ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» подало до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 06 березня 2024 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 березня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на рішення Оболонського районного суду м. Києва 06 лютого 2024 року залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків скарги протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвала мотивована тим, що жодних підтверджень повноважень генерального директора ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» В. Зукіна до апеляційної скарги не додано.

19 березня 2024 року року на виконання вимог ухвали заявник надав докази на підтвердження повноважень В. Зукіна як генерального директора ТОВ «Пологовий будинок «Лелека».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» на рішення Оболонського районного суду м. Києва 06 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення коштів.

Витребувано з Оболонського районного суду м. Києва матеріали справи

№ 756/6558/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека», третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення коштів.

09 квітня 2024 року матеріали справи № 756/6558/23 надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 травня 2024 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кравинська Ю.В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду та просила стягнути на користь позивача з відповідача витрати на правову (правничу) допомогу в сумі 2800 грн.

У відповіді на відзив ТОВ «Пологовоий будинок «Лелека» заперечували щодо зазначеного розміру витрат на правничу допомогу, вважаєючи що розмір витрат на правничу допомогу за підготовку відзиву на апеляційну скаргу відповідає 1000 грн.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У частинах першій-третій статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 лютого2024 року

в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат не оскаржується, суд апеляційної інстанції відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України справу в цій частині не переглядає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Встановлено, що у грудні 2021 року дружина позивача ОСОБА_2 , будучи вагітною, звернулася до ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» щодо надання медичним закладом інформації про умови і вартість медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів.

У відповідь відповідач надав проєкт попереднього договору від 30 грудня

2021 року № 311ПП/12/2021 про надання медичної допомоги (медичних послуг) з ведення пологів (одноплідна вагітність) пакет «Стандарт», за умовами якого медичний заклад зобов`язався протягом строку дії договору та на його умовах надати пацієнту якісну та кваліфіковану медичну допомогу, яка полягає у веденні пологів пацієнта згідно діючих нормативних документів та стандартів у галузі охорони здоров`я, а пацієнт зобов`язався прийняти медичну допомогу та забезпечити її оплату у строк та спосіб, визначені договором.

Згідно з пуктом 1.4 проєкту попереднього договору, авансовий платіж за послуги, наданих за цим договором становить 64 343,00 грн.

Відповідно до пункту 1.13 проєкту попереднього договору. цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, діє до моменту виконання сторонами своїх зобов`язань за попереднім договором.

В матеріалах справи немає доказів укладення (підписання) між сторонами попереднього та основного договору, за який було сплачено авансовий платіж.

Згідно квитанції АТ «УкрСиббанк» від 30 грудня 2021 року, позивач сплатив

64 343,00 грн на рахунок відповідача.

29 березня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача з вимогою про повернення коштів, сплачених на виконання умов попереднього договору, який ТОВ «Лелека» отримано 05 квітня 2022 року.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Предметом спору у цій справі є стягнення коштів, які набуті відповідачем без правової підстави.

Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинам, колегія суддів враховує таке.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном

є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав

є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Необхідно виходити з того, що правова підстава отримання (набуття) майна відсутня у тому разі, коли відбувся перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується безпосередньо на вимогах закону, або суперечить меті існування правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальне правило частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.

Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законові. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету, - є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним.

Залежно від того, в якій формі виражається недолік правової підстави, що породжує обов`язок повернути майно, можна виокремити, зокрема, такий вид безпідставного збагачення як збагачення, правова підстава якого була відсутньою з самого початку (ab initio sine causa). До таких можна віднести, наприклад, передачу майна за правочинами, що не відбулися (у тому числі за договорами, що не були укладені).

У такому випадку відбувається збагачення, хоча й з волі потерпілого, проте, яке не засноване на правомірному юридичному фактові. Таке збагачення виникає внаслідок передачі майна як виконання за договором, який не було укладено.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Подібні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від

14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони.

По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте.

Вирішуючи питання про застосування/незастосування статей 1212, 1213 ЦК України, суд має встановити, зокрема, наявність/відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за результатами дослідження на підставі належних та допустимих доказів у справі, та встановити безпосередньо сам факт набуття або збереження майна відповідачем за рахунок позивача.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 947/3879/20 (провадження № 61-7177св22).

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, встановлено, що 30 грудня 2021 року ОСОБА_1 через АТ «УкрСиббанк» сплатив за реквізитами відповідача кошти в сумі 64 343,00 грн, що підтверджується платіжним документом (а.с.24).

В графі призначення платежу зазначено «Родопоміч через природні родові шляхи при одноплодовій вагітності, плата «Стандарт», ОСОБА_2 ».

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження наявності між сторонами договірних зобов?язань.

Відсутність між сторонами договору та його укладення з визначенням умов такого правочину, у даному випадку має місце безпідставне набуття відповідачем коштів позивача, про які йде мова у позові, а також підстави для їх повернення відповідно до статей 1212 ЦК України.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, дію якого згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено з 23.08.2022 строком на 90 діб та який діє на день ухвалення рішення.

У наданому листі Торгово-Промислової палати України від 28.02.2022 за № 2024/02.0-7.1 вказано, що військова агресія російської федерації проти України з 24.02.2022 є обставиною непереборної сили для суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по договору.

Обставини непереборної сили, відповідно до ст. 617 ЦК України, звільняють сторони лише від відповідальності за невиконання умов договору, проте не звільняють від виконання самого зобов`язання та наслідків його припинення.

Наявність форс-мажорних обставин у відповідача не позбавляє позивача права на повернення сплачених ним грошових коштів з підстав припинення зобов`язання та ненадання відповідних послуг.

Ураховуючи те, що відповідачем не надано, а в матеріалах справи немає доказів, які свідчили б про наявність достатніх правових підстав для утримання ним помилково перерахованих позивачем грошових коштів у сумі 64 343,00 грн, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача вказаної суми.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України позивачем витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу внаслідок задоволення позову покладаються на відповідача.

Дійшовши висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, суд першої інстанції правильно визначився з розміром витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу, яка відповідає задоволеним вимогам та є пропорційним до предмета спору.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ТОВ «Пологовий будинок «Лелека» без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року в частині стягнення безпідставно набутих коштів - без змін, оскільки підстав для його скасування в цій частині немає.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ТОВ «Пологовий будинок «Лелека»без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року - без змін, розподіл судових витрат за подання апеляційної скарги, Київським апеляційним судом не здійснюється.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 3 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 6 грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.

Як вбачається з матеріалів справи, надання правничої допомоги ОСОБА_1 здійснювалося адвокатом Кравинською Ю.В. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_1 адвокат Кравинська Ю.В. надала копію додаткової угоди від 28 грудня 2023 року до Договору №09/05/2023 від 09 травня 2023 року про надання правової допомоги, відповідно до якого цей договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і скріплення печатками сторін (у разі наявності печаток) а діє до 31.12.2024 р., а в частині платіжних зобов`язань- до повного розрахунку, копію платіжної інструкції №171676934 від 03.04.2024 про оплату ОСОБА_1 послуг адвоката: за складання відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 2800 грн.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу відповідач ТОВ «Пологовий Будинок «Лелека» в особі генерального директора Зукіна В. заперечував щодо розміру судових витрат позивача на правничу допомогу, вважав їх завищеними, просив зменшити заявлені витрати до 1000 грн.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

З урахуванням конкретних обставин справи, суд може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За результатами розгляду питання про розподіл судових витрат та дослідження поданих на їх підтвердження доказів, суд апеляційної інстанції встановив, що предмет спору в цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права.

Крім цього, суд враховує те, що правова позиція сторони позивача у справі у суді першої та апеляційної інстанції не змінювалась, адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права, законодавства, що регулюють спір у справі та документи, якими протилежна сторона у справі обґрунтовувала свої заперечення та інші обставини.

Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги заперечення відповідача ТОВ «Пологовий Будинок «Лелека» про зменшення витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла висновку про те, що відшкодування заявленої представником позивача витрат у розмірі обумовленого сторонами угодою є завищеним, а також неспівмірними з витраченим часом та обсягом виконаних робіт.

Колегія суддів вважає, що з огляду на подані представником позивача процесуальні документи, доказове наповнення матеріалів справи та їх об`єм, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, обґрунтованими та справедливими є витрати на правничу допомогу за складання відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пологовий будинок «Лелека» (04075 м. Київ вул. Квітки Цісик, 56 Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) 1000 грн. витрат на правничу допомогу за подання відзиву на апеляційну скаргу.

Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна