Провадження № 22-ц/812/1162/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 липня 2024 року м. Миколаїв

справа № 490/1166/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Локтіонової О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 05 квітня 2024 року під головуванням судді Шолох Л.М. в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту судового рішення не зазначена у цивільній справі

за позовом

Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У лютому 2023 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 18 жовтня 2018 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк». При підписанні заяви, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжної карткою та Тарифами складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. На підставі підписаної відповідачем анкети-заяви АТ КБ «Приватбанк» видав картки: 05 грудня 2018 року №067071 кінцевий строк дії якої 11/19; 05 грудня 2018 року №439928 , кінцевий строк дії якої 02/20; 05 грудня 2018 року №136090 кінцевий строк дії якої 11/20; 08 грудня 2016 року №839310 кінцевий строк дії якої 12/20; 22 травня 2017 року №945528 кінцевий строк дії якої 03/21; 11 вересня 2020 року №888785 кінцевий строк дії якої 03/23.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наявного у матеріалах справи, відповідачка починаючи з 10 грудня 2016 року по 15 березня 2021 року активно користувалась кредитними коштами, здійснюючи операції щодо зняття кредитних коштів та погашення кредитної заборгованості (останні платежі з поповнення рахунку відбулись 15 березня 2021 року у розмірі 4 000 грн).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва по справі 477/300/21 від 19 жовтня 2022 року з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за кредитним договором, укладеним 18 жовтня 2018 року у розмірі 59 658 грн. 03 коп. за тілом кредиту та відмовлено у стягненні процентів.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 травня 2023 року було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану в її інтересах адвокатом Качаном Р.Ю. та змінено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2022 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором, укладеним 18 жовтня 2018 року станом на 08 жовтня 2021 року у розмірі 50189,22 грн.

Посилаючись на викладене, враховуючи невиконання відповідачем, взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивач просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 15306 грн. 25 коп., яка складається з процентів у розмірі 7695 грн. 74 коп. за період з 31 січня 2020 року по 31 січня 2021 року; втрат від інфляції за весь час прострочення у розмірі 7610,51 грн, які складаються з 5836 грн.99 коп. інфляційні втрати та 1773 грн. 52 коп. 3% річних за період з 28 серпня 2021 року по 31 січня 2022 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 жовтня 2018 року у загальній сумі 7 610 грн 51 коп. з них: 5 836,99 грн нарахування інфляційних втрат та 1 773,52 грн нарахування 3% річних, за період з 28 серпня 2021 року по 31 січня 2022 року. В іншій частині позову відмовлено. Крім того, суд розподілив судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що питання щодо стягнення заборгованості по процентам за обліковою ставкою НБУ у розмірі 7695 грн. 74 коп. за період з 31 січня 2020 року по 31 січня 2021 року вже було предметом судового розгляду. З цього питання ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили.

Що стосується стягнення 3 % річних від прострочених сум, то відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що боржником прострочено виконання грошового зобов`язання за вказаним вище договором, то суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних відсотків є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не надання належної оцінки доказам по справі, неповне з`ясування обставин справи, необґрунтованість рішення суду в частині відмови у стягненні відсотків, просив його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін.

Узагальненні доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що вимоги про стягнення процентів за обліковою ставкою НБУ у справі 477/300/21 АТ КБ «ПриватБанк» заявлені не були.

Отже, позивач зазначає, що має право на отримання процентів за користування кредитними коштами, у розмірі визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України до моменту звернення до суду з вимогою про дострокове погашення заборгованості (у даному випадку до січня 2021 року).

Узагальненні доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом, від відповідача до апеляційного суду не надходив.

2. Мотивувальна частина

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник позивача просив провести розгляд справи у судовому засіданні за його участі.

Між тим, відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України та враховуючи, що рішення суду постановлене у справі з ціною позову, яка є меншою ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має розглядатися без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Тому підстави для розгляду справи в судовому засіданні за участі сторін відсутні.

Згідно з частиною 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, оскільки рішення у цій справі ухвалене за відсутності учасників справи, повне судове рішення складене 19 липня 2024 року, датою ухвалення рішення є 19 липня 2024 року.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Предметом апеляційного оскарження у даній справі є відмова суду першої інстанції у задоволенні вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за процентами.

Рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних сторони не оскаржували, а тому рішення в цій частині апеляційний суд не переглядає.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 18 жовтня 2018 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» у якій зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами є договором між ним та АТ КБ «Приватбанк» про надання банківських послуг. Також відповідачка ознайомилась та погодилась із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банка, які були надані її для ознайомлення у письмовій формі. Відповідач зобов`язувався виконувати Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб-сайті ПриватБанку, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку. Також у цих анкетах визначені і інші умови кредитування.

На підставі підписаних відповідачем анкети-заяви АТ КБ «Приватбанк» видав картки: 05 грудня 2018 року №067071 кінцевий строк дії якої 11/19; 05 грудня 2018 року №439928 , кінцевий строк дії якої 02/20; 05 грудня 2018 року №136090 кінцевий строк дії якої 11/20; 08 грудня 2016 року №839310 кінцевий строк дії якої 12/20; 22 травня 2017 року №945528 кінцевий строк дії якої 03/21; 11 вересня 2020 року №888785 кінцевий строк дії якої 03/23.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наявного у матеріалах справи, відповідач починаючи з 10 грудня 2016 року по 15 березня 2021 року активно користувався кредитними коштами, здійснюючи операції щодо зняття кредитних коштів та погашення кредитної заборгованості (останні платежі з поповнення рахунку відбулось 15 березня 2021 року у розмірі 4 000 грн).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва по справі 477/300/21 від 19 жовтня 2022 року з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за кредитним договором, укладеним 18 жовтня 2018 року у розмірі 59 658 грн. 03 коп. за тілом кредиту та відмовлено у стягненні процентів.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 травня 2023 року було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану в її інтересах адвокатом Качаном Р.Ю. та змінено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2022 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором, укладеним 18 жовтня 2018 року, станом на 08 жовтня 2021 року у розмірі 50189,22 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про стягнення процентів по кредитному договору суд першої інстанції виходив з того, що питання щодо стягнення заборгованості по нарахованим процентам за період з 31 січня 2020 року по 31 січня 2021 року вже було вирішено Центральним районним судом м. Миколаєва по справі 477/300/21 від 19 жовтня 2022 року.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частина друга статті 207 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як вбачається зі змісту рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2022 року у справі 477/300/21, предметом спору були вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по нарахованим процентам, які встановлені кредитним договором, укладеним 18 жовтня 2018 року, станом на 15 лютого 2021 року.

Відмовляючи в задоволенні таких вимог у справі 477/300/21 суд виходив з їх необґрунтованості.

При цьому суд зазначив, що «анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» від 30.11.2016 року, підписана відповідачем, не містить інформації щодо погодженого розміру відсотків, які застосовуються у разі невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором».

В обґрунтування такої позиції суд послався на висновки Великої Плати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам, розмір яких визначено на рівні облікової ставки Національного банку України, за тим же кредитним договором, який був предметом розгляду у справі 477/300/21, та в межах того ж періоду, за який були пред`явлені вимоги у зазначеній справі.

Апеляційний суд вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки спір між сторонами по даній справі про стягнення процентів по кредитному договору від 18 жовтня 2018 року, вже вирішено судом у справі 477/300/21.

При цьому колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги про те, що по одному і тому ж кредитному договору можуть бути пред`явлені вимоги про стягнення процентів, розрахованих виходячи з їх розміру, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, після того, як попереднім рішенням суду відмовлено у стягненні процентів, встановлених договором.

Такий підхід буде порушувати принцип юридичної визначеності.

Так, згідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Водночас, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано висновки, викладені у постанові Великої Плати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, а також у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 205/2825/18, від 20 травня 2020 року у справі № 588/62/18.

Так, згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в своїй практиці неодноразово зазначав, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У зазначених справах 342/180/17, 205/2825/18, 588/62/18 предметом спору були вимоги про стягнення заборгованості по процентам, які встановлені кредитним договором.

Разом з тим, у справі, що переглядається апеляційним судом, предметом спору є вимоги про стягнення заборгованості по кредиту у вигляді процентів, розмір яких визначено на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами вказаними заявником.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову в задоволені позовних вимог про стягнення процентів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2024 року в частині вимог про стягнення процентів - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський
СуддяТ.Б. Кушнірова

О.В. Локтіонова

Повне судове рішення складене 19 липня 2024 року.