Справа № 128/3088/23
Провадження № 22-ц/801/1544/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Стадника І. М., Сопруна В. В.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Копилової Л. В. в залі суду в смт Тиврів Вінницької області,

у цивільній справі № 128/3088/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором ,

встановив:

Короткий зміст вимог

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» (далі ТОВ ФК «РІАЛЬТО») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 3-1 від 29.01.2021.

Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного договору №3-1 від 29.01.2021 між ТОВ «ФК «Фінанс Іновація» (торгова марка «MONETKA») та ОСОБА_1 , відповідачка отримала кредит у розмірі 4 000 грн. строком на 30 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 емітовану в АТ «Універсалбанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування. Підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідачки з умовами кредитного договору, правилами надання грошових коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з якими вона ознайомилась перед підписанням кредитного договору та отримання кредиту. Зразок кредитного договору, правила надання грошових коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту викладені для загального доступу в мережі Інтернет на відповідному сайті. При укладенні кредитного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У відповідності до порядку визначеному статтею 11 Закону, відповідачка зареєструвався на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.ua, для чого пройшла ідентифікацію та верифікацію особи (заповнив анкету-заяву з зазначенням ПІБ, даних паспорту, РНОКПП, місця проживання, місця реєстрації, зазначив реквізити картки для отримання кредиту) підтвердила номер мобільного телефону, ознайомилась з умовами надання кредиту, умовами кредитного договору, правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, здійснила акцептування кредитного договору, шляхом надсилання електронного повідомлення підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Одноразовий ідентифікатор 845326 направлявся відповідачці 29.01.2021 року о 14:40:21 год. шляхом надсилання повідомлення на мобільний номер НОМЕР_2 , який вказувався при реєстрації.

Кредитний договір був підписаний 29.01.2021 року о 14:40:37 год. шляхом введення одноразового ідентифікатора 845326 в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.ua. Кредитні кошти були відправлені відповідачці 29.01.2021 на платіжну карту № НОМЕР_1 емітовану в АТ «Універсал Банк». Крім цього, відповідачкою було пролонговано кредитний договір шляхом сплати комісії в розмірі 250 грн відповідно до п.п. 2.3.4 кредитного договору та відповідно до правил.

Таким чином між первісним кредитором та відповідачкою було укладено кредитний договір у електронній формі, що прирівнюється до письмової форми договору з усіма правовими наслідками невиконання зобов`язань за договором.

17.06.2021 року між ТОВ «ФК «ФІНАНС ІННОВАЦІЯ» та ТОВ «ФК «РІАЛЬТО» укладено договір відступлення права вимоги № 17/06/2021-Р/М-З від 17.06.2021, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги за договором № 3-1 від 29.01.2021.

Відповідачка не повернула своєчасно суму кредиту та нараховані відсотки для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов кредитного договору. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань заборгованість відповідачки за договором №3-1 від 29.01.2021 станом на 08.08.2023 становить 23 745,20 грн, яка складається із: 4 000 грн - заборгованість за кредитом, 2 945,20 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.1.2. кредитного договору за ставкою 1,99 % за кожен день користування кредитом за період з 29.01.2021 по 28.02.2021 (включно), 16 800 грн заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.3.3 кредитного договору за ставкою 3,5% від суми несвоєчасно поверненого кредиту (грошових коштів) за кожен день прострочення за період з 08.03.2021 по 05.07.2021 (включно) відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

При цьому нарахування процентів за договором №3-1 від 29.01.2021 року зупинено 05.07.2021 відповідно до п.4.6 правил.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором №3-1 від 29.01.2021 станом на 08.08.2023 у загальному розмірі 23 745,20 грн, судовий збір у сумі 2 684 грн та 9 000 грн витрат на правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 травня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за процентами відповідно до п. 3.3. кредитного договору у розмірі 16 800 грн, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими. При цьому, позивачем не надано суду розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 3-1 від 29.01.2021, а також позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у відповідачки заборгованості у заявленому розмірі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У червні 2024 року ТОВ «ФК «Ріальто» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, а також стягнути з відповідачки судові витрати, понесені в судах першої та апеляційної інстанцій.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 12 червня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Стадник І. М

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано відповідачці строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 липня 2024 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

18 липня 2024 року відбувся повторний автоматизований розподіл судової справи, підставою якого стало перебування у відпустці судді Матківської М. В., в зв`язку з чим замінено суддю Матківську М. В. на суддю ОСОБА_2 , інший склад колегії суддів залишився без змін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки матеріалами справи доведено укладення Договору № 3-1 від 29.01.2021 в електронній формі, а також ознайомлення відповідачки з Правилами надання грошових коштів у позику.

Окрім цього, звертає увагу на те, що будь-які зміни умов Договору № 3-1 від 29.01.2021 не вносилися.

При цьому, в п. 1.1. Договору № 3-1 від 29.01.2021 зазначено про те, що кредит надається не на споживчі цілі.

Також вказує на правомірність стягнення суми заборгованості по відсоткам, які нараховані відповідно до п. 3.3. Договору № 3-1 від 29.01.2021, відповідно до ч. 2 cт. 625 ЦК України у розмірі 16 800,00 грн.

Так, згідно з п. 3.3. Кредитного договору, у разі порушення строків повернення кредиту встановленим п. 1.3. Кредитного договору, позичальник сплачує Товариству плату за неправомірне користування Кредитом за процентною ставкою - 3.5% від суми несвоєчасно повернутого Кредиту за кожний день користування (річна процентна ставка становить 1277,50%) Кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3 цього Договору.

Отже п. 3.3. кредитного договору встановлено розмір процентної ставки, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Також судом першої інстанції безпідставно відмовлено у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідачка ОСОБА_1 у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надала.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 29 січня 2021 року за №3-1 між ТОВ «ФК «Фінанс Іновація» (торгова марка «MONETKA») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 4 000 грн строком на 30 днів, шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 емітовану в АТ «Універсалбанк».

Відповідно до п.1.2 кредитного договору сторони погодили наступну процентну ставку за користування кредитом - 1,99% від суми кредиту за кожний день (річна процентна ставка становить 726,35 %) користування кредитом у межах строку, визначеного п.1.3 цього договору.

Згідно з п.1.3 договору, строк надання кредиту та строк дії договору становить 30 днів, але в будь-якому випадку строк користування грошовими коштами, наданими у кредит не може становити менше 3 -х календарних днів. Строк надання кредиту може бути продовжений в порядку та на умовах, визначених цим договором.

17 червня 2021 року між ТОВ «ФК «ФІНАНС ІННОВАЦІЯ» та ТОВ «ФК «РІАЛЬТО» укладено договір відступлення права вимоги № 17/06/2021-Р/М-З від 17.06.2021, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги за договором № 3-1 від 29.01.2021.

Станом на 08 серпня 2023 року заборгованість відповідачки за договором №3-1 від 29.01.2021 становить 23 745,20 грн. яка складається із: 4 000 грн заборгованість за кредитом, 2 945,20 грн заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.1.2 кредитного договору за ставкою 1,99 % за кожен день користування кредитом за період з 29.01.2021 по 28.02.2021 (включно), 16 800 грн заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п.3.3 кредитного договору за ставкою 3,5% від суми несвоєчасно поверненого кредиту (грошових коштів) за кожен прострочення за період з 08.03.2021 по 05.07.2021 (включно) відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Предметом судового розгляду є стягнення заборгованості за договором позики, укладеним в електронній формі.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 7 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Частиною восьмою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем доведено укладання з відповідачкою ОСОБА_1 договору кредиту в електронній формі, в якому сторони узгодили всі істотні умови, розмір кредиту, строк кредитування, відсоткову ставку, порядок нарахування відсотків, умови продовження строку кредитування тощо, однак дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

З огляду на викладене вище, враховуючи факт підписання відповідачкою електронного договору шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, отже укладення договору № 3-1 від 29.01.2021 узгоджується із статтями 6, 627 ЦК України та статтями 11,12 Закону України «Про електронну комерцію». Також із вищевикладеного слідує, що ОСОБА_1 із запропонованими умовами ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» ознайомилася та погодилася з ними.

При цьому посилання суду першої інстанції на відсутність належних доказів надання ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» відповідачці ОСОБА_1 кредитних коштів спростовується повідомленнями АТ «УНІВЕРСА БАНК» № БТ/2792 від 18.04.2024, № БТ/3038 від 02.05.2024, зі змісту яких слідує, що за наданими даними на ім`я ОСОБА_1 банком насправді було емітовано платіжну картку № НОМЕР_3 . Направлено виписку з карткового рахунку про рух коштів відкритого до платіжної картки № НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 за період з 29.01.2021 по 03.02.2021 включно, з якої вбачається, що на платіжну картку відповідачки надійшло 29.01.2021 безготівкове зарахування Monetka на суму 4 000 грн (а.с. 140-145).

Уклавши вказаний договір на умовах, викладених у ньому, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

З кредитного договору № 3-1 від 29.01.2021, укладеного між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та ОСОБА_1 , вбачається, що пунктом 1.3 визначено, що кредит надається не на споживчі цілі (а.с. 12).

Відповідно до преамбули Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Згідно із пунктами 10, 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту, а споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Отже норми Закону України «Про споживче кредитування» не застосовуються до правовідносин між позивачем та відповідачкою, оскільки установлено, що укладений між сторонами кредитний договорів не відноситься до договорів про споживче кредитування.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже висновок суду про відсутність первинних документів бухгалтерського обліку заборгованості, є помилковим, оскільки наданими позивачем та витребуваними в ході розгляду справи доказами, яким суд не надав оцінки відповідно до статті 89 ЦПК України, підтверджуються позовні вимоги та спростовуються заперечення відповідача.

Щодо відмови суду першої інстанції у стягненні нарахованих відсотків за користування кредитними коштами після спливу визначеного договором строку кредитування на суму 16 800 грн за період з 08.03.2021 року по 05.07.2021 2021 року на підставі частини другої статті 625 ЦК України, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушення відповідачкою умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки статтею 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок, що:

«право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 зроблено висновок, що:

«у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Матеріалами справи встановлено, що 28 лютого 2021 року ОСОБА_1 відповідно до п. 2.3.4 кредитного договору та п. 4.14 Правил продовжила строк дії кредитного договору на 7 календарних днів шляхом сплати комісії у розмірі 250 грн (а.с.15).

Згідно п. 3.3. Кредитного договору, у разі порушення строків повернення кредиту встановленим п. 1.3. Кредитного договору, позичальник сплачує Товариству плату за неправомірне користування Кредитом за процентною ставкою - 3.5% від суми несвоєчасно повернутого Кредиту за кожний день користування (річна процентна ставка становить 1277.50%) Кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3 цього Договору.

Сторони домовились, що процента ставка визначена в цьому пункті Договору, нараховується відповідно частини другої статті 625 Цивільного кодексу України,

Зі змісту цього пункту договору слідує, що плата за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою у розмірі 3,5% встановлено саме за порушення строків повернення кредиту, тобто за невиконання грошового зобов`язання та як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Відповідачка прострочила виконання грошового зобов`язання, а тому відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, на вимогу кредитора зобов`язана сплатити проценти від простроченої суми.

Розрахунок загальної суми заборгованості ОСОБА_1 по кредитному договору станом на 08.08.2023 відповідає вимогам закону.

Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачкою суду не надано.

Указані обставини неправильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідачки процентів за кредитом, нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Отже апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача в повному обсязі.

Щодо судових витрат у суді першої інстанції

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

02 червня 2022 року між ТОВ «ФК «РІАЛЬТО» та адвокатом Руденком К. В. укладено договір про надання юридичних послуг.

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано суду копію акта наданих послуг № 54 до договору №02/06/2022 від 03 березня 2023 року, згідно з яким загальна вартість витрат на правничу допомогу складає 9 000 грн.

З платіжного доручення № 383 від 09 березня 2023 року слідує, що позивач сплатив адвокату 9 000 грн за надану правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

ОСОБА_1 не надала суду аргументованого клопотання про зменшення судових витрат на оплату правничої допомоги.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зробила висновок, що:

«витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). При прийнятті рішення щодо відшкодування витрат на правову допомогу слід керуватися такими критеріями: дійсність витрат, необхідність витрат, розумність розміру витрат, співмірність витрат».

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява N 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява N 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази підтверджують витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката та є обґрунтованими.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Верховний Суд у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 (провадження № 61-11991св20) та від 26 січня 2022 року у справі № 127/1415/20 (провадження № 61-878св21) дійшов таких висновків:

«втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Відповідачка не надала доказів на підтвердження невідповідності судових витрат фактично наданим послугам.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката при розгляді справи в суді першої інстанції у заявленому розмірі підлягають задоволенню.

Крім того, частиною першою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір в розмірі 2 684 грн, який підлягає стягненню з відповідачки.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ТОВ «ФК «РІАЛЬТО» підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат в суді апеляційної інстанції

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволена та ухвалене нове судове рішення про задоволення позову, то з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «РІАЛЬТО» слід стягнути 4 026 грн судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач порушує питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

02 червня 2022 року між ТОВ «ФК «РІАЛЬТО» та адвокатом Руденком К. В. укладено договір про надання юридичних послуг.

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано суду копію акта наданих послуг № 261 до договору № 02/06/2022 від 29 травня 2024 року, згідно з яким загальна вартість витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції складає 12 000 грн.

З платіжної інструкції № 1825 від 31 травня 2024 року слідує, що позивач сплатив адвокату 12 000 грн за надану правничу допомогу.

При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів ураховує норми частин четвертої, п`ятої статті 137 ЦПК України щодо співмірності витрат на професійну правничу допомогу з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачкою клопотань щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу з підстав їх неспівмірності до суду апеляційної інстанції не подано.

Ураховуючи викладене та відсутність заперечень з боку відповідачки щодо неспівмірності заявлених витрат на правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача 12 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» заборгованість за Договором № 3-1 від 29.01.2021 станам на 08.08.2023 у розмірі 23 745 (двадцять три тисячі сімсот сорок п`ять) грн 20 коп., яка складається з:

4 000,00 грн - заборгованість за кредитом;

2 945,20 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.2. Кредитного договору за ставкою 1,99% за кожен день користування кредитом за період з 29.01.2021 по 28.02.2021 (включно);

16 800,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 3.3. Кредитного договору за ставкою 3,5% від суми несвоєчасно повернутого Кредиту (грошових коштів) за кожний день прострочення за період з 08.03.2021 по 05.07.2021 (включно) відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору сплаченого за подання позовної заяви та 9 000 (дев`ять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн 00 коп. та 12 000 (дванадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріальто», адреса: 03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд. 4, .

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

В. В. Сопрун