Єдиний унікальний номер судової справи: 483/1693/21
Провадження № 22ц/812/680/24 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

17 липня 2024 року м. Миколаїв Справа №483/1693/21

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Крамаренко Т.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Афенді Віктором Петровичем, на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2024 року, ухвалене у складі головуючого у складі судді Шевиріної Т.Д., у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений 29 лютого 2024 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна,

встановив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подав до суду вищевказаний позов, який уточнював та обґрунтовував наступним.

Позивач зазначав, що з 1982 року проживав зі ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

У 2005 році сторони переїхали жити з Донецької області в Миколаївську область, де стали проживати в житловому будинку, який належав рідному брату позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

24 січня 2012 року рідний брат позивача ОСОБА_3 замість договору дарування уклав зі ОСОБА_2 договори купівлі-продажу будинку та земельних ділянок. В результаті цього у власність відповідача перейшли житловий будинок та земельна ділянка з кадастровим номером :04:022:0001 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,25 га, а також земельна ділянка з кадастровим номером :04:022:0002 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0,2535 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що за час проживання за вказаною адресою він збудував нові будівлі та споруди, сторони придбали різну побутову техніку та транспортні засоби. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка.

Зазначав, що останнім часом відносини сторін погіршилися, відповідач не допускає позивача до користування спільним майном, а тому він змушений звернутися до суду із даним позовом.

Враховуючи наведене, уточнюючи позовні вимоги, позивач просив:

- встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з 1982 року по 24 вересня 2021 року;

- визнати спільним майном подружжя житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером :04:022:0001 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,25 га, земельну ділянку з кадастровим номером :04:022:0002 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2535 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а також холодильник «Індезіт», вартістю 9 500 грн, придбаний у 2016 році, пральну машину «Індезит», вартістю 5 000 грн, придбану у 2017 році, холодильну камеру, вартістю 6 500 грн, придбану у 2017 році, телевізор «Манта», вартістю 2 800 грн, придбаний у 2017 році, мопед «Хонда», вартістю 8 000 грн, придбаний у 2011 році, інкубатор «Інко», вартістю 3 000 грн, придбаний у 2020 році, шлюпку МА 806 к ЯЗ, вартістю 8 000 грн, придбану у 2016 році, шлюпку «Пела», вартістю 5 000 грн, придбану у 2012 році, мотоблок, вартістю 12 000 грн, придбаний у 2014 році, мотокосу, вартістю 2 000 грн, придбану у 2020 році, мотопилу, вартістю 4 000 грн, придбану у 2015 році, всього на загальну суму 65 800 грн.

- здійснити поділ спільного майна, виділити йому та ОСОБА_2 по частки вказаного будинку та земельних ділянок;

- виділити позивачу пральну машину «Індезит», холодильну камеру, шлюпку «Пела», мотоблок, мотокосу, мотопилу, всього на загальну суму 34 500 грн;

- виділити відповідачці холодильник «Індезіт», мопед «Хонда», інкубатор « ОСОБА_4 », шлюпку МА 806 к ЯЗ, всього на загальну суму 28 500 грн.

Позивач зобов`язався сплатити компенсацію в сумі 6000 грн за різницю в розподіленому майні.

У відзиві на позов відповідач просила відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що сторони не перебували у шлюбних відносинах і заявлене до поділу майно є її особистою власністю. При цьому, зазначала, що сторони знайомі між собою з часів навчання у школі. У період з 1980 року по 27 серпня 1985 року вона перебувала у шлюбі зі ОСОБА_5 . Від даного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_6 . Зазначене спростовує твердження позивача про те, що він проживав з нею у цивільному шлюбі з 1982 року. Вказувала, що у 2000 році вона переїхала з донькою в с. Чорноморка Очаківського району Миколаївської області, де орендувала спірний будинок. У 2005 році до неї на відпочинок приїхав позивач разом зі своїм братом. Брат позивача під час відпочинку домовився з власником будинку про його купівлю, що в подальшому було оформлено договором дарування. Згодом брат ОСОБА_1 поїхав, а сам позивач залишився проживати у будинку на правах брата власника. Ніякого сумісного господарства та сімейних відносин між сторонами не було. Через деякий час брат позивача запропонував відповідачці викупити у нього спірний будинок та дві земельні ділянки, які у 2012 році вона купила за власні кошти. В той час позивач ніде не працював, зловживав спиртними напоями. Відповідачка була оформлена, як фізична особа-підприємець, мала дохід, сплачувала податки. В період з 2013 року по 2018 роки вона побудувала новий будинок за вказаною адресою. Позивач в цьому ні фінансової, ні особистої участі не приймав. В 2013 році на підґрунті зловживання алкоголем в нього стався інсульт та він фізично не міг приймати участь в будівництві та його пенсії по інвалідності в розмірі 1800 грн доставало лише йому для існування. Усі інші речі перелічені в позовній заяві також були придбані за особисті кошти відповідача. Після купівлі спірного будинку відповідач мала намір виселити позивача, але з ним стався інсульт, тому вона залишила його проживати в спірному будинку. Позивач у спірному будинку не зареєстрований і жодних прав на нього не має.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання зі ОСОБА_2 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту протягом усього часу проживання та зокрема під час придбання спірного будинку, виникнення взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

З урахуванням цього, а також того, що позивач не виконав свій процесуальний обов`язок доказування не надав суду належних і допустимих доказів, що між ним та ОСОБА_2 виникли відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти або спільними зусиллями, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Афенді В.П., просив скасувати рішення суду і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Позивач зазначав, що судом невраховані покази свідків, допитаних в судовому засіданні, які підтвердили факт проживання сторін однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, вирощування огородини, будування особисто позивачем двох приміщень для відпочиваючих та отримання сторонами доходів.

Позивач вказував, що на будівництво житлових приміщень для відпочиваючих гроші давав його рідний брат ОСОБА_3 . Вже після винесення рішення у справі, брат надіслав йому копії розписок, згідно яких позивач отримував на будівництво гроші. Також брат привозив будівельні матеріали, про що свідчить накладна. Вказані розписки та накладна долучені до апеляційної скарги.

Зазначав, що не може надати інших документальних доказів придбання будівельних матеріалів, побутової техніки та автотранспорту, так як відповідач забрала всі документи і у нього немає до них доступу.

Крім того, вказував, що джерелами доходу була його праця на різних посадах у Чорноморській сільській раді, про що свідчить записи у його трудовій книжці.

У 2013 році вони почали будівництво нового житлового будинку, оскільки придбаний будинок почав руйнуватися. При будівництві через перенавантаження він отримав інсульт.

Вважав, що дана справа повинна була бути розглянута при обов`язковій участі відповідача, оскільки це наддасть можливість витребувати у неї документи, які підтверджують сумісне проживання та придбання побутового майна, будівельної техніки, авто техніки, тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Згідно відміток пошти в рекомендованих повідомленнях, судові повістки отримані сторонами 04 червня 2024 року

Представники позивача та відповідача адвокати Афенді В.П. та ОСОБА_7 відповідно, 29 травня 2024 року отримали судові повістки-повідомлення, що підтверджується реєстром підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» учасником справи.

Колегія суддів вважає, що неявка сторін та їх представників згідно приписів частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Спірні правовідносини стосуються встановлення в судовому порядку факту, що має юридичне значення, а саме проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Зазначене виключає можливість встановлення факту проживання ОСОБА_1 зі ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1982 року до 2004 року. Тому вимоги позову щодо встановлення вказаного факту у зазначений період є необґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували.

З 2005 року вони проживали в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

24 січня 2012 року відповідач за договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_2 .

Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу Миколаївської області Корчемахою С.С., зареєстрований в реєстрі за №52 (а.с. 17).

Також, 24 січня 2012 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_3 земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2535 га по АДРЕСА_1 .

Договір посвідчений приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу Миколаївської області Корчемахою С.С., зареєстрований в реєстрі за №56 (а.с. 18).

Сторони не заперечували, що зазначені житловий будинок та земельні ділянки були придбані ОСОБА_2 у продавця ОСОБА_3 , який є рідним братом позивача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в обох вказаних договорах, тексти яких сторони прочитали в присутності нотаріуса, передбачено, що покупець свідчила, що вона не має чоловіка (неодружена) та згадані житловий будинок та земельні ділянки набуваються нею в особисту власність, про що нотаріусу подається відповідна заява.

Вказані договори купівлі-продажу є дійсними, сторони по справі їх не оспорювали.

В житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають три особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Дані щодо реєстрації місця проживання позивача в цьому житловому будинку матеріали справи не містять.

За змістом виписки з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців серії ААБ № 205535 слідує, що ОСОБА_2 з 14 червня 2012 року є приватним підприємцем.

Відповідно до трудової книжки позивача, після 22 січня 1999 року до 01 червня 2018 року записи про працевлаштування ОСОБА_1 відсутні. З 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року позивач був зарахований на посаду матроса рятувальника Чорноморської сільської ради, з 03 червня 2019 року по 30 серпня 2019 року підсобним робітником Чорноморської сільської ради, з 01 липня 2020 року по 01 вересня 2020 року та з 01 липня по 06 вересня 2021 року матросом рятувальником Чорноморської сільської ради.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які є односельчанами позивача, показали, що вони сприймали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як подружжя. Сторони разом проживали, працювали, вели спільний побут, будували будинок.

В позові ОСОБА_1 , окрім нерухомого майна, вказав предмети домашнього вжитку та рухоме майно (холодильник «Індезіт», вартістю 9 500 грн, придбаний у 2016 році, пральну машину «Індезит», вартістю 5 000 грн, придбану у 2017 році, холодильну камеру, вартістю 6 500 грн, придбану у 2017 році, телевізор «Манта», вартістю 2 800 грн, придбаний у 2017 році, мопед «Хонда», вартістю 8 000 грн, придбаний у 2011 році, інкубатор «Інко», вартістю 3 000 грн, придбаний у 2020 році, шлюпку МА 806 к ЯЗ, вартістю 8 000 грн, придбану у 2016 році, шлюпку «Пела», вартістю 5 000 грн, придбану у 2012 році, мотоблок, вартістю 12 000 грн, придбаний у 2014 році, мотокосу, вартістю 2 000 грн, придбану у 2020 році, мотопилу, вартістю 4 000 грн, придбану у 2015 році, на загальну суму 65 800 грн) наявність, вартість та час набуття якого відповідач не оспорювала, вказав, що усі інші речі перелічені в позовній заяві були придбані за її особисті кошти.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

Частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ч. 1 ст. 36 СК України).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Отже, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, відповідачка у відзивах на позовну заяву та апеляційну скаргу заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на їх необґрунтованість. Наполягала на тому, що ніякого сумісного господарства та сімейних відносин між сторонами не було, спільно однією сім`єю, як чоловік та дружина вони не проживали, не були пов`язані спільним побутом, бюджетом. Вона за особисті кошти придбала спірне нерухоме та рухоме майно, за власні кошти будувала будинок.

Як встановлено зі змісту договорів купівлі - продажу спірних житлового будинку і земельних ділянок від 24 січня 2012 року, в обох договорах, тексти яких сторони договору прочитали в присутності нотаріуса, відповідачка, як покупець свідчила, що вона не має чоловіка (неодружена) та згадані житловий будинок та земельні ділянки набуваються нею в особисту власність, про що нотаріусу подається відповідна заява.

Сама по собі надана позивачем трудова книжка не підтверджує ні тривалість, ні стан, ні зміст фактичних відносин щодо наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Апеляційний суд, дослідивши обставини справи, доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї.

Разом із тим, показання свідків про проживання сторін однією сім`ю не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України.

Апеляційний суд критично оцінює показання вказаних свідків на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний позивачем період, оскільки їх пояснення носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю.

Факт спільного проживання сторін та часткова пов`язаність спільним побутом була зумовлена не обставинами їх проживання, як сім`ї, а є тією обставиною, що вони проживали в одному будинку, зокрема позивач з 2005 року проживав, як рідний брат власника будинку.

Апеляційний суд вважає, що сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, який частково не заперечувала й сама відповідачка, не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, оскільки позивач не надав доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18).

Надані позивачем апеляційному суду ксерокопії розписок про отримання ним в борг від ОСОБА_3 грошових коштів не заслуговують на увагу, оскільки не свідчать, що отримані кошти використовувались в інтересах сім`ї.

Додана до апеляційної скарги видаткова накладна Ррз/МК 0071595 від 08 жовтня 2014 року про придбання покриття для підлоги на суму 4 417,88 грн. не свідчить про те, що придбаний товар був придбаний позивачем та використаний в спірному житловому будинку.

Таким чином, позивач не довів, що в період з 2004 року по 24 вересня 2021 року вони з відповідачкою мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто що між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції, правильно застосував наведені вище норми матеріального права, надав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язаний був довести обставини, на які посилався на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу та набуття сторонами у спірний період у власність майна під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, та з цих підстав правильно відмовив у позові.

Посилання в апеляційній скарзі щодо направлення справи до іншого суду за встановленою підсудністю є безпідставним, оскільки справу розглянуто Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області з дотриманням правил виключної підсудності, визначених частиною першою статті 30 ЦПК України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому на підставі статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без зміни, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Афенді Віктором Петровичем залишити без задоволення, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Т.В. Крамаренко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 17 липня 2024 року.