Справа № 153/95/24
Провадження № 22-ц/801/1185/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 рокуСправа № 153/95/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Панасюка О. С., Берегового О. Ю.,

за участю секретаря Кобенди Ю. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 08 квітня 2024 року у смт. Томашполі суддею цього суду ОСОБА_3 , дата складання його повного тексту 16 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 деякий проміжок часу мав стосунки з ОСОБА_2 , від яких у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 . Наразі стосунки між сторонами фактично припинені, із народження дитини та по даний час вони спільно не проживають, дитина проживає із батьком.

Із 2015 року відповідач ніякої допомоги на утримання сина не надає. На прохання позивача брати участь у вихованні дитини відповідач не реагує, посилається на те, що у неї відсутні кошти. Однак вона має нерегулярний мінливий дохід, задовільну фізичну форму, не має інших осіб, які перебувають на її утриманні, аліменти нікому не сплачує, а тому в змозі утримувати сина.

За час перебування дитини у садочку по теперішній час відповідач не цікавилась досягненнями сина, не з`являлась на батьківські збори. ОСОБА_2 свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, при цьому не маючи сторонніх перешкод та маючи реальну можливість робити це, тобто проявляє байдужість до дитини.

Позивач вказував, що зазначені обставини свідчать про існування підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно спільної дитини сторін на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і це не буде суперечити її інтересам.

Пославшись на викладене, позивач просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі частини від всіх видів її заробітку (доходів), але не менше 50 % встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

08 квітня 2024 року рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області у задоволенні вимоги позову про позбавлення батьківських прав відмовлено.

29 квітня 2024 року додатковим рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з моменту подачі позовної заяви (19 січня 2024 року) і до досягнення дитиною повноліття.

Не погодившись з ухваленим рішенням від 08 квітня 2024 року, ОСОБА_1 у апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Зокрема скаржник посилається на те, що суд першої інстанції взагалі не зазначив чому він не погоджується із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_5 , а лише вказав, що він є необґрунтованим з огляду на те, що у ньому відсутня інформація про те, яким чином матір дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків; відсутність відзиву, подання відповідачем заяви про визнання позову свідчать про те, що викладені у позові обставини ОСОБА_2 визнає та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав; суд першої інстанції, встановивши факти нехтування виконанням відповідачем батьківських обов`язків, відсутності у матері бажанням спілкуватись із дитиною, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати з таких підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , його батьками записано сторін, що слідує із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 9).

Згідно витягу із реєстру Ямпільської територіальної громади від 16 січня 2024 року місце проживання ОСОБА_5 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10). За цією ж адресою зареєстрований батько дитини ОСОБА_1 , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи Ямпільської міської ради від 22 квітня 2024 року (а. с. 8).

Місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , що видно із копії її паспорту (а. с. 12).

12 березня 2024 року ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції нотаріально посвідчену заяву, у якій вказала, що позов визнає, просить його задовільнити у повному обсязі. Вона не заперечує обставин, викладених у позовній заяві, а саме того, що дійсно вона тривалий час не займалась вихованням дитини, залишила дитину на утриманні та вихованні позивача, яка перебуває із ОСОБА_1 до цього часу (а. с. 63).

16 лютого 2024 року рішенням виконавчого комітету Ямпільської міської ради Могилів-Подільського району Вінницької області затверджено висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_5 . У цьому висновку вказано, що відповідно до акту обстеження умов проживання дитини ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що за зазначеною адресою разом з дитиною проживає її батько - ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_6 . Також за результатами проведення обстеження умов проживання було встановлено, що для утримання, виховання та розвитку дитини створені належні умови, основні потреби забезпечені. У Максима є власна кімната, ліжко, письмовий стіл, наявні книги, розвиваючі ігри. Під час проведення обстеження, також стало відомо, що матір дитини з сином не спілкується, участі у вихованні дитини не бере, матеріальної допомоги не надає (а. с. 70-71).

05 квітня 2024 року ОСОБА_2 подала заяву, у якій серед іншого знов зазначила, що позов визнає в повному обсязі, не заперечує проти його задоволення (а. с. 98).

Відмовляючи у задоволенні вимоги позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що не виховання відповідачем дитини повною мірою не може свідчити про ухилення її від виконання своїх обов`язків та не є тією виключною підставою, яка може бути підставою для позбавлення її батьківських прав; у справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування; стороною позивача не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб; стороною позивача не доведено та не надано суду доказів того, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів того, що неналежне виконання ОСОБА_2 її батьківських обов`язків створює загрозу життю та здоров`ю дитини; висновок органу опіки і піклування взагалі не містить обґрунтування та мотивів, а у ньому лише є посилання на акт обстеження умов проживання та на норми закону.

Однак із такими висновками суду першої інстанції неможливо погодитись з огляду на таке.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені в ч. 1 ст. 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (п. п. 1-6 ч. ст. 164 СК України).

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19).

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції не звернув уваги на обставини справи, які свідчать про свідоме ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків зі здійснення виховання дитини, натомість матеріали справи вказують на те, що матір дитини двічі подавала заяви про визнання позову, а у першій заяві (від 12 березня 2024 року) ще вказала про те, що вона не заперечує обставин, викладених у позовній заяві, а саме того, що вона дійсно тривалий час не займалась вихованням дитини, залишила дитину на утриманні та вихованні позивача, яка перебуває із ОСОБА_1 до цього часу; ОСОБА_2 під час перебування справи у суді не надала доказів на підтвердження зміни свого ставлення до виховання дитини, піклування про неї, виконання нею своїх батьківських обов`язків, тому за встановлених обставин даної справи позбавлення її батьківських прав на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, як такої, що свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, відповідатиме найкращим інтересам дитини, яка потребує уваги, спілкування, турботи, підтримки, однак взагалі не отримує такого з боку матері, яка переклала виконання всіх батьківських обов`язків винятково на батька дитини ОСОБА_1 .

За ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Дослідженням апеляційним судом висновку органу опіки та піклування встановлено, що він достатньо вмотивований, оскільки складений на підставі акту обстеження умов проживання дитини, а викладений у ньому підсумок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_5 не суперечить інтересам дитини, оскільки матір дитини вчинила та продовжує вчиняти дії, які свідчать про її небажання зберегти хоча б якість відносини із дитиною та явну байдужість до того аби побудувати у майбутньому міцний, сталий соціальний зв`язок із дитиною, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового переконання про не взяття вказаного висновку до уваги.

Крім того, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України, саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Однак правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому ОСОБА_2 могла би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими вона не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористалась, таких доказів суду першої інстанції не надала, що додатково свідчить про її згоду із позбавленням її батьківських прав відносно свого сина.

З таких підстав апеляційний суд вважає не вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки такий висновок є формальним, не відповідає завданням цивільного судочинства, які полягають у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, та не враховує необхідність першочергового забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Зважаючи на вище викладене, доводи апеляційної скарги позивача заслуговують на увагу.

За ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимоги позову про позбавлення батьківських прав.

Частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, у зв`язку з задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 816, 80 грн.

Додаткове рішення суду від 29 квітня 2024 року не оскаржувалось, а тому у силу приписів ст. 367 ЦПК України не переглядалось.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 08 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Ямпільської міської ради Вінницької області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) батьківських прав відносно її сина ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 816, 80 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: О. С. Панасюк

О. Ю. Береговий