Єдиний унікальний номер судової справи 490/1983/24
Номер провадження 22-ц/812/964/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

16 липня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Сидорчук Катериною Анатоліївною, ухвалу, яка постановлена Центральним районним судом міста Миколаєва 06 травня 2024 року, під головуванням судді Чаричанського П.О., в приміщені цього ж суду, описку в якій виправлено ухвалою того ж суду від 14 травня 2024 року, за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

УСТАНОВИЛА:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 вересня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №299.

В період шлюбу у сторін народилися діти: донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На даний час шлюбні відносини між сторонами фактично припинились та однією сім`єю вони не проживають, молодша донька проживає та в подальшому буде проживати з позивачем, про що є домовленість між сторонами.

У березні 2024 року позивач звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу.

В період шлюбу з 2000 року по 2023 рік сторони набули у власність наступне майно:

квартиру АДРЕСА_1 ;

житловий будинок АДРЕСА_2 ;

земельну ділянку, площею 0,0303 га, з кадастровим номером :09:014:003, розташовану по АДРЕСА_3 ;

5/1000 часток у праві спільної часткової власності магазин промислових товарів А-Магазин (площа 45.4 кв.м); Д нежитлове приміщення (площа 6.6. кв.м), Н нежитлове приміщення (площа 4.4 кв.м), В нежитлове приміщення (площа 72.1 кв.м), за адресою: будинок АДРЕСА_4 ;

житловий будинок садибного типу загальною площею 1 034 кв.м, житловою площею 338.5 кв.м., позначений на плані під літерою «К-3», цегляна господарська будівля «Л», ворота №10,11, огорожа №12,16, замощення №«IV» (по суті два будинки котеджного типу) за адресою: АДРЕСА_5 ;

автомобіль, марки і моделі BMW X7, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Сторони самостійно не дійшли згоди про розподіл спільного майна подружжя у рівних частках.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином:

визнати за ОСОБА_1 право власності та залишити у її власності:

квартиру АДРЕСА_1 ;

житловий будинок АДРЕСА_2 ;

земельну ділянку, площею 0,0303 га, з кадастровим номером :09:014:003, розташована по АДРЕСА_3 ;

визнати за ОСОБА_3 право власності та залишити в його власності:

5/1000 часток у праві спільної часткової власності магазин промислових товарів А-Магазин (площа 45.4 кв.м); Д нежитлове приміщення (площа 6.6. кв.м), Н нежитлове приміщення (площа 4.4 кв.м), В нежитлове приміщення (площа 72.1 кв.м), за адресою: будинок АДРЕСА_4 ;

житловий будинок садибного типу загальною площею 1 034 кв.м, житловою площею 338.5 кв.м., позначений на плані під літерою «К-3», цегляна господарська будівля «Л», ворота №10,11, огорожа №12,16, замощення №«IV» (по суті два будинки котеджного типу), розташований за адресою: АДРЕСА_5 ;

автомобіль, марки і моделі BMW X7, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У травні 2024 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що у період шлюбу сторонами придбане майно, яке за домовленістю сторін оформлено на позивача ОСОБА_1 , та підлягає поділу, як спільно сумісне набуте майно подружжя, а саме:

квартира АДРЕСА_1 ;

майнові права на машиномісце № НОМЕР_2 (будівельний №1-86), загальною площею 12.5 кв.м, місце розташування: АДРЕСА_6 ;

житловий будинок АДРЕСА_2 ,

земельна ділянка, площею 0,0303 га, з кадастровим номером :09:014:003, розташована по АДРЕСА_3 ;

5/1000 часток у праві спільної часткової власності магазин промислових товарів А-Магазин (площа 45.4 кв.м); Д нежитлове приміщення (площа 6.6. кв.м), Н нежитлове приміщення (площа 4.4 кв.м), В нежитлове приміщення (площа 72.1 кв.м), за адресою: будинок АДРЕСА_4 .

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просив визнати за ним в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на:

1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ;

1/2 частку майнових прав на машиномісце № НОМЕР_2 (будівельний №1-86), загальною площею 12.5 кв.м, місце розташування: АДРЕСА_6 ;

1/2 частку житлового будинку

АДРЕСА_7 частку земельної ділянки, площею 0,0303 га, з кадастровим номером :09:014:003, розташованої по АДРЕСА_3 ;

1/2 частку 5/1000 часток у праві спільної часткової власності на магазин промислових товарів А-Магазин (площа 45.4 кв.м); Д нежитлове приміщення (площа 6.6. кв.м), Н нежитлове приміщення (площа 4.4 кв.м), В нежитлове приміщення (площа 72.1 кв.м), за адресою: будинок АДРЕСА_4 .

Одночасно із зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову у справі, в якій зазначав, що у сторін склалися неприязні стосунку, а тому є підстави вважати, що спільна сумісна власність сторін, а саме: квартира АДРЕСА_1 , та майнові права на машиномісце № НОМЕР_2 (будівельний № НОМЕР_3 ), загальною площею 12.5 кв.м, місце розташування: АДРЕСА_6 , без його згоди можуть бути відчужені ОСОБА_1 третім особам. Також, такі погрози лунали з боку ОСОБА_1 .

Оскільки не вжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ОСОБА_3 просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на:

квартиру АДРЕСА_1 ,

майнові права на машиномісце № НОМЕР_2 (будівельний № НОМЕР_3 ), загальною площею 12.5 кв.м, місце розташування: АДРЕСА_6 ,

та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 травня 2024 року, описку в якій виправлено ухвалою того ж суду від 14 травня 2024 року заяву ОСОБА_3 задоволено.

Накладено арешт та заборонено вчиняти будь-які дії щодо квартири, за адресою: АДРЕСА_8 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Накладено арешт та заборонено вчиняти будь-які дії щодо майнових прав на об`єкт нерухомого майна на машиномісце № НОМЕР_2 (будівельний №1-86) за адресою: АДРЕСА_6 , що належать ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Сидорчук К.А., посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати, та відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що аргументи суду щодо арешту частини майна є передчасними, безпідставними та не підтвердженими жодними доказами.

Зазначає, що оскільки спірне майно набуто у період шлюбу, то воно не може бути відчужене на користь інших осіб, без згоди іншого подружжя, та жоден нотаріус не вчинить будь-яких дій щодо спірного майна.

Крім того, ОСОБА_3 не надано до суду жодного доказу на підтвердження наміру ОСОБА_1 відчужити вказане майно.

При цьому, саме ОСОБА_3 намагається приховати спірне майно, оскільки після подачі первісного позову до суду змінив номерний знак транспортного засобу - автомобіля BMW X7.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим у Цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії або забороною іншим особам вичиняти дії щодо предмета спору.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За змістом ч.3 ст.150 цього Кодексу заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Про забезпечення позову виноситься ухвала, яку може бути оскаржено в установленому порядку.

Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред`явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Аналогічні положення зазначені також у роз`ясненнях, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», в яких звернуто увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно зі ст.177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

За правилами ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 у заяві про забезпечення позову просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту та заборони вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_1 , та майнових прав на машиномісце № НОМЕР_2 (будівельний №1-86), загальною площею 12.5 кв.м, місце розташування: АДРЕСА_6 , посилаючись на те, що вказане майно може бути відчужено на користь інших осіб, що в подальшому ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Суд першої інстанції, встановивши наявність спору між сторонами, здійснив оцінку обґрунтованості доводів ОСОБА_3 щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову та дійшов правильного висновку про необхідність забезпечення позову.

При цьому, колегія зауважує, що питання про обґрунтованість чи необґрунтованість заявлених позовних вимог не вирішується судом на даній стадії. Надані учасниками справи докази, а також заперечення ОСОБА_1 проти забезпечення позову, свідчать про наявність між сторонами реального спору щодо зазначеного в ухвалі суду про забезпечення позову нерухомого майна.

За такого, аргументи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову ґрунтується на помилковому тлумаченні норм процесуального права та невірній оцінці обставин справи.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що арешт майна і заборона на відчуження майна (заборона вчиняти дії) є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право особи розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування для вирішення справи та способу забезпечення позову немає, однак їх одночасне застосування не відповідає вимогам закону.

До того ж арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див. постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23)).

У постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у справі №908/2382/21 вказано, що «за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам».

Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

За таких обставин, враховуючи предмет спору у цій справі, не є необхідним і співмірним додатково забороняти вчиняти будь-які дії щодо спірного майна.

З урахуванням підстав та змісту заяви ОСОБА_3 у справі, яка переглядається, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, колегія суддів дійшла висновку, що районний суд мав вжити заходи забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на нерухоме майно та майнові права, а не шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо цього майна.

З огляду на вищенаведене, оскаржувана ухвала суду відповідно до п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо спірної квартири та майнових прав на об`єкт нерухомого майна на машиномісце, а в частині накладення арешту на вищевказане майно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Сидорчук Катериною Анатоліївною, задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 травня 2024 року, описку в якій виправлено ухвалою того ж суду від 14 травня 2024 року, в частині вжиття заходів забезпечення позову за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_8 , та на майнові права на об`єкт нерухомого майна на машиномісце № НОМЕР_2 (будівельний №1-86) за адресою: АДРЕСА_6 , що належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , - залишити без змін.

В іншій частині ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 06 травня 2024 року, описку в якій виправлено ухвалою того ж суду від 14 травня 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 17 липня 2024 року