Справа № 727/6919/24
Провадження № 2-о/727/315/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці, в складі:

головуючого судді - Слободян Г.М.

за участю: секретаря судових засідань Вакарчук Т.Р.

розглянувши в порядку окремого провадження, відкритому судовому засіданні, залі суду м. Чернівці цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), інтереси якого представляє адвокат Дяченко М.М.; заінтересована особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП: НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ) про встановлення факту, що має юридичне значення, - ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої доньки. Мотивує заявлені позовні вимоги тим, що 07 січня 2014 року у шлюбі між ним та ОСОБА_2 , народилась донька, ОСОБА_3 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції в книзі реєстрації народжень 31 січня 2014 року зроблено відповідний актовий запис за №232. Зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2022 року, шлюб між ним та ОСОБА_2 , розірвано. Обгрунтовує вимоги тим, що після розлучення, донька залишилась проживати із матір?ю за її місцем реєстрації: АДРЕСА_2 , проте, згодом разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почав проживати чоловік, із яким ОСОБА_2 планує створити нову сім?ю. Заявник зазначає, що у зв?язку із цим, ОСОБА_2 почала частіше залишати доньку разом із батьком, а протягом останнього року ОСОБА_3 проживає із ним на постійній основі. Стверджує, що ОСОБА_2 такі свої дії мотивувала та пояснила тим, що прийняла рішення виїхати на постійне проживання закордон разом із новим чоловіком, а тому участі у вихованні та утриманні доньки ОСОБА_3 , не має змоги приймати. В обґрунтування заявлених вимог, заявник стверджує, що з 2023 року, неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно спільно проживає з ним, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує на те, що він здійснює самостійне виховання доньки та одноосібно її утримує, оскільки в нього є матеріальна можливість забезпечувати доньку всім необхідним для її життя, зростання та розвитку. Зазначає, що ОСОБА_2 , не має наміру проживати у державі Україна, приймати участь у вихованні та реалізовувати повноваження законного представника, в частині захисту прав та інтересів неповнолітньої доньки ОСОБА_3 . Стверджує, що спір про участь у вихованні та утриманні спільної неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , між ним та ОСОБА_2 , відсутній, що підтверджується Договором між батьками щодо визначення місця проживання дітей, здійснення батьківських прав, виховання дітей від 25.06.2024 року. Посилається на те, що з метою вільного та своєчасного здійснення належного захисту прав та інтересів неповнолітньої доньки та своїх прав, як батька і законного представника дитини у правовідносинах з третіми особами, він та його неповнолітня донька, потребують встановлення факту самостійного виховання ним, ОСОБА_1 доньки ОСОБА_3 , встановленого в судовому порядку. А тому, просить встановити юридичний факт самостійного виховання та утримання ним, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без участі матері.

Рух справи та позиція сторін.

Ухвалою суду від 05.07.2024 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку окремого провадження.

Заявник ОСОБА_1 та відповідно ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, до суду будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи в установленому законом порядку; як ОСОБА_1 та відповідно ОСОБА_2 скерували заяви про розгляд справи за їхньої відсутності; заявником заявлені вимоги підтримано в повному обсязі, заінтересована особа не заперечувала проти заявлених вимог і просила їх задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд зважає на наступне.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 3, 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно змісту ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Постановою Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз?яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов?язується з наступним вирішенням спору про право.

Досліджені докази, надані сторонами, оцінка суду і застосовані норми права.

Судом належними доказами встановлено, що 07 січня 2014 року у шлюбі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , народилась донька, ОСОБА_3 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції в книзі реєстрації народжень 31 січня 2014 року зроблено відповідний актовий запис за №232 та видано Свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 (а.с.9).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 30 вересня 2022 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано (а.с.10-12).

Після розлучення батьків, ОСОБА_3 , залишилась проживати із матір?ю за її місцем реєстрації: АДРЕСА_3 , відповідно до Довідки №25 від 25.06.24 року до січня 2023 року (а.с.13).

Судом встановлено, що з січня 2023 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , переїхала на постійне проживання в квартиру батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом №007342-986 від 24.06.2024 року та Довідкою про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №304 від 26.06.2024 року (а.с.14-15), де проживає разом з батьком і братом ОСОБА_4 і значиться зареєстровано. за вказаною адресою.

Факт самостійного виховання ОСОБА_1 , неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , підтверджується письмовими заявами сусідів, свідками: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.16-17).

ОСОБА_1 матеріально забезпечує доньку, що підтверджується довідкою про його доходи від 28.06.2024 року (а.с.18).

ОСОБА_1 приймає участь у вихованні доньки, а саме позашкільному житті своєї дитини, що підтверджується довідкою зі спортивного клубу «PULSE» від 25.06.2024 року (а.с.20).

Спір про участь у вихованні та утриманні спільної неповнолітньої доньки

ОСОБА_3 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відсутній, що підтверджується Договором між батьками щодо визначення місця проживання дітей, здійснення батьківських прав, виховання дітей від 25.06.2024 року, згідно п.3.1.1. вбачається, що батько зобов`язується самостійно виховувати та утримувати дитину (а.с.19).

Судом встанолено, що мати дитини ОСОБА_2 проживає окремо від доньки ОСОБА_3 , за адресою АДРЕСА_2 , з цивільним чоловіком, маючи намір з ним виїхати за кордон.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частинами 2, 3 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ця норма покликана забезпечити, як право на спілкування тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, так і можливість безпосередньої участі в її вихованні. При цьому, звуження прав того з батьків, з ким дитина не проживає, має відбуватися лише у виключних випадках та в обсязі, необхідному для забезпечення інтересів дитини, без покладення додаткових обов`язків, а, подекуди, й зі звільненням від деяких. Вирішення таких вимог, як місце проживання дитини, самостійного виховання батьками дітей, як зазначає Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, не може піддаватися формалізму.

Суди, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Інститут визначення місця проживання дитини з одним із батьків, тобто самостійне виховання і утримання дитини, спрямований визначати з ким із батьків буде проживати дитина в разі припинення шлюбних відносин, а також має на меті: 1.забезпечити право дитини на належне батьківське виховання; 2.забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним; 3.покласти обов`язок щодо сплати аліментів на того з батьків, хто проживає окремо від дитини; 4.надати право одному з батьків в інтересах дитини без отримання згоди іншого, вирішувати питання щодо: виїзду дитини за кордон, реєстрації зняття з місця реєстрації дитини, влаштування в дошкільний/навчальний заклад, отримання медичної допомоги тощо; 5.заборонити одному з батьків без згоди іншого змінювати місце проживання дитини.

Системний аналіз приписів ст. 3, 141, 157, 160, 161 СК України, ст. 19 ЦК України, а також Законів України «Про охорону дитинства», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у контексті змістовного наповнення поняття визначення місця проживання дитини дає підстави виснувати, що визначення місця проживання дитини врегульовує питання стосовно місця проживання дитини з одним із батьків, порядку та його участі у самостійному вихованні і утриманні дитини, та іншого у здійсненні прав та виконанні обов`язків, як щодо належних умов проживання, так й інших елементів нормального розвитку дитини, як-то харчування, навчання, лікування, соціальне спілкування тощо.

Великою Палатою Верховного Суду у правових позиціях (постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953), що зводиться до вирішення питань, які стосуються цивільних прав, у тому числі сімейних, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, відноситься до юрисдикції цивільного суду.

Згідно зі статтею 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Визначаючи, чи пов`язується з установленням факту виникнення в заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення статті 1 Цивільного кодексу. За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Як зазначено у висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім права батьків.

Мати дитини, ОСОБА_2 не заперечує проти встановлення факту самостійного виховання заявником ОСОБА_1 їхньої спільної неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , оскільки це відповідає інтересам дитини з огляду на те, що мати дитини прийняла рішення виїхати з новим чоловіком закордон на постійне місце проживання, отже участь у вихованні та матеріальному утриманні доньки ОСОБА_3 довірила батькові. Матір дитини добровільно погодилася з тим, щоб дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживала разом з батьком, який забезпечує її харчуванням, ліками, одягом, піклується про стан здоров`я, займається розвитком дитини, як духовним так і фізичним.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК, не є вичерпним, факт самостійного виховання дитини і її утримання необхідний заявнику ОСОБА_1 для здійснення соціального зщахисту дитини ів інтересах дитини як такий, що пов`язаний із здійсненням особистих немайнових чи майнових прав дитини, а саме - ОСОБА_3 , 2014 року народження.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався заявник як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява грунтується на законні та підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 13, 81, 141, 200, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 368, 372 ЦПК України, ст.ст. 7, 19, 110-113, 141, 160, 161 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці або безпосередньо до апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 19.07.2024 року.

Суддя Слободян Г.М.