Провадження №: 2/755/2026/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Булгакової Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, -

у с т а н о в и в :

24.11.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, у якому просить визначити наступні способи участі позивача у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- першого та третьої тижня місяця з 19-00 год. п`ятниці до 19-30 год. неділі;

- другого та четвертого тижня місяця щовівторка та щочетверга з 15-00 год. до 20-00 год.;

- в будні дні за домовленістю з матір`ю дитини у громадських місцях та за місцем проживання батька, але не менше двох днів на тиждень з урахуванням робочого графіка позивача та графіка занять дитини;

- спільний щорічний відпочинок батька з дитиною двічі на літній період часу протягом 20 днів кожний у період з 01 по 20 червня та з 27 липня по 15 серпня з можливістю виїзду за межі України за попередньою домовленістю з матір`ю дитини;

- спільний щорічний відпочинок батька з дитиною у осінній, зимовий, весняний період часу протягом не менше десяти днів з можливістю виїзду за межі України за попередньою домовленістю з матір`ю дитини;

- побачення в день народження сина ІНФОРМАЦІЯ_3 кожного року не менше чотирьох годин за попередньою домовленістю з матір`ю дитини;

- побачення в день народження позивача - батька дитини ІНФОРМАЦІЯ_4 кожного року не менше чотирьох годин за попередньою домовленістю з матір`ю дитини;

- під час хвороби дитини безперешкодне відвідування сина за місцем його проживання за попередньою домовленістю з матір`ю дитини;

- необмежене спілкування щоденно з дитиною по телефону, скайпу та за допомогою інших технічних засобів зв`язку в період доби з 19-00 год. по 20-00 год. протягом 30 хв.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 19.06.2013 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб, від якого сторони мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між подружжям був розірваний 24.01.2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва. Позивач вказує, що після розлучення він сумлінно виконує свої батьківські обов`язки. Дитина проживає разом з відповідачкою, яка постійно чинить перешкоди у спілкуванні з хлопчиком, не дозволяє бачитись з дитиною, спілкуватись по телефону або за допомогою інших телекомунікаційних систем. З приводу участі у вихованні дитини позивач був змушений звернутись до органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації і розпорядженням №918 від 07.11.2019 року був встановлений порядок участі позивача у вихованні та спілкуванні з сином: першого та третьої тижня місяця з 19-00 год. п`ятниці до 19-30 год. неділі; другого та четвертого тижня місяця щовівторка та щочетверга з 15-00 год. до 20-00 год. Позивач вказує, що відповідачка систематично порушувала встановлений графік побачень, не повідомляла місце перебування дитини, намагалась завади зустрічам батька з сином, і такі дії носили постійний та тривалий характер. Відповідачка на свій розсуд може відмовляти батьку у побаченнях з дитиною. Відповідачка відмовляється повідомляти батьку найменування, адреси учбових (розвиваючих) центрів та години занять, які нібито відвідує дитина, а також відмовляється узгоджувати з батьком такі заняття та їх графік. Наведеними незаконними діями відповідачка порушує права батька дитини щодо участі у вихованні та розвитку дитини, що негативно впливає на дитину та може завдати непоправної шкоди психічному розвитку хлопчика, накласти серйозний відбиток на його психоемоційний стан. Позивач зазначає, що має із сином чудові відносини, вони люблять і поважають один одного. Батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Позивач вказує, що має право приймати участь у вихованні сина не тільки у вихідні дні, а й в будні дні та свята, а тому позивач вважає за необхідне змінити порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з сином, визначений органом опіки та піклування, шляхом його розширення і встановити новий графік побачень. Позивач є фізично і психічно здоровою та матеріально забезпеченою людиною, регулярно сплачує кошти на утримання дитини, може в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку сина, забезпечити гармонійний розвиток його особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної стабільності.

Ухвалою суду від 29.11.2023 року позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою суду від 07.12.2023 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 18.03.2024 року закрите підготовче провадження у справи та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

31.01.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що сторона відповідача частково визнає позовні вимоги та просить визначити способи участі батька у вихованні дитини у формі спілкування батька з малолітнім сином, у період дії воєнного стану в Україні і перебування дитини у цей період за кордоном, будь-якими доступними засобами телекомунікації в режимі відео- або телефонного зв`язку у наступні дні тижня кожного місяця календарного року: четвер, п`ятницю, суботу та неділю протягом не менше 30 хв., з урахуванням графіку дитини. Представник відповідача вказує, що після розірвання шлюбу між сторонами хлопчик залишився проживати з відповідачкою, яка самостійно забезпечувала належний рівень життя сина, займається усіма питаннями пов`язаними з вихованням та оздоровленням дитини. Розпорядження органу опіки та піклування №918 від 07.11.2019 року виконувалось, дитина перебувала у батька щомісяця через вихідні, частину шкільних канікул, батько та син їздили разом у подорожі за межі України. У зв`язку із збройною агресією рф та дбаючи про безпеку дитини, його життя і здоров`я, відповідачка 04.03.2022 року разом із сином виїхала за межі м. Києва та 23.03.2022 року прибула з дитиною до ФР Німеччина. У травні 2022 року хлопчик розпочав навчання в школі Німеччини, відвідує групу продовженого дня. Також дитина продовжує навчання в школі м. Києва у сімейній формі навчання. Хлопчик замається спортом і за два роки повністю інтегрувався в соціальне життя іншої країни, має гарні успіхи в навчанні, вільно володіє німецькою мовою, спілкується та товаришує з дітьми як з України, так і з Німеччини. Влітку 2023 року відповідачка та дитина отримали посвідки на тимчасове проживання в ФР Німеччина. Про вказані обставини достеменно відомо позивачу. Сторони у справі між собою не спілкуються з 2019 року, але позивач регулярно протягом останніх 2 років спілкується із сином засобами телекомунікації щоденно. Також хлопчик спілкується з дідусем та бабусею (батьками позивача). Отже, відповідачка не чинить позивачу перешкод у спілкуванні з сином. Оскільки з часу припинення шлюбних відносин позивач сплачував аліменти періодично та на власний розсуд відповідачка звернулась до суду і 07.04.2023 року був виданий судовий наказ про стягнення аліментів та відкрите виконавче провадження. Починаючи з квітня 2023 року відповідачка отримує аліменти від позивача в сумі 5000,00 грн. щомісячно. Разом з тим, у матеріалах ВП відсутні документи про доходи позивача, тому не відомо із якої суми нараховуються аліменти. 1-2 рази на рік позивач присилає сину одяг придбаний на власний розсуд, який не завжди підходить дитині. Іноді дитина забуває подзвонити батьку у визначений час і тоді наступного разу батько відчитує сина у зв`язку із чим останній періодично перебуває у пригніченому стані. Хлопчик має визначений режим дня, вихідні дні проводить активно, часто має в суботу футбольні турніри, проводить час з друзями та сім`єю. За умови непогоди, поганого самопочуття дитини, її хвороби, режим дня змінюється з незалежних від відповідачки причин. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини, а вже тільки потім - права її батьків. Представник вказує, що за теперішньої ситуації пов`язаної з агресією рф, перебування дитини в Україні не відповідатиме її найважливішим інтересам щодо збереження життя та здоров`я. Найважливіші інтереси дитини полягають у її перебуванні в безпечних умовах, яких на теперішній час Україна не може забезпечити та гарантувати. Збереження життя та здоров`я дитини переважає над правами батька й сина мати очні побачення в Україні. Стосовно позовних вимог в частині зустрічей батька із сином за межами України представник вказує, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження права останнього на виїзд за межі України в період дії воєнного стану.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що сторони у справі розлучені, але мають спільну дитину, яка проживає разом з відповідачкою. Сторони не можуть дійти згоди щодо порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною у зв`язку із чим органом опіки та піклування вже приймалось розпорядження про встановлення відповідного графіку. На думку представника, дитина може приїхати в Україну і відповідні зустрічі з батьком можна проводити на території Західної України. Крім того, і сам батько може виїхати за межі України до місця проживання дитини, оскільки він не підлягає мобілізації. Сторона позивача не вимагає аби дитину доставляли в Україну, можливо батько буде виконувати рішення суду в Німеччині. Також представник зазначає, що відповідне рішення суду може бути прийняте на майбутнє.

Представник відповідача в судове засідання 09.07.2024 року для виступу в судових дебатах не з`явилась, 03.07.2024 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи без її участі та без участі відповідача. Разом з цим, у судовому засіданні, в якому представник відповідача особисто приймала участь, остання зазначила, що сторона відповідача частково визнає позов шляхом спілкування батька з сином засобами телекомунікації на час воєнного стану та перебування дитини за кордоном. Представник вказувала, що сторони дійсно розлучились у 2019 році, мають спільного сина, який проживає з мамою. Позивач дійсно звертався до органу опіки та піклування і було винесено розпорядження про встановлення графіку спілкування батька з сином, цей графік виконувався, але після початку агресії рф відповідачка виїхала з сином до Німеччини і за таких умов на теперішній час можна визначити спілкування позивача з його сином лише засобами телекомунікаційного зв`язку, оскільки переміщувати дитину в Україну зараз небезпечно, а доказів, що батько може виїхати за межі України матеріали справи не містять. Мати з батьком зв`язку не має, а також слід враховувати режим дня дитини. Батько та син мають регулярне спілкування телефоном.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21.01.2019 року у справі №755/19621/18 шлюб між сторонами у справі розірваний (а.с. 69-70).

Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6).

Як вбачається з матеріалів справи, Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №918 від 07.11.2019 року, визначено участь батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітнім сином першого та третьої тижня місяця з 19-00 год. п`ятниці до 19-30 год. неділі, другого та четвертого тижня місяця щовівторка та щочетверга з 15-00 год. до 20-00 год. (а.с. 7).

На теперішній час відповідачка з дитиною проживають у Федеративній Республіці Німеччина, що підтверджується письмовими доказами (а.с. 71-77) та не заперечувалось учасниками справи.

За змістом висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації щодо участі батька у вихованні дитини від 19.02.2024 року, мати дитини з малолітнім сином, через введення воєнного стану в Україні, з метою забезпечення безпеки дитини, її життя та здоров`я, виїхала за кордон до Німеччини. Ураховуючи зазначене та рекомендації комісії з питань захисту прав дітей, орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною шляхом визначення способу часті батька у вихованні малолітньої дитини, оскільки повернення дитини в Україну під час дії воєнного стану може нести загрозу її життю та здоров`ю (а.с. 110-111).

Згідно ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки і піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Такий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.

Висновок органу опіки та піклування немає для суду преюдиційного значення. Суд при розгляді справи має встановити наявність або відсутність правових підстав для задоволення або відмови у задоволенні позову. В даній справі серед іншого суд має встановити, чи не суперечить інтересам дитини спілкування з позивачем, та чи не матиме таке спілкування негативні наслідки для дитини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У статті 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є встановлення правовідношення; зміна правовідношення.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною другою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (стаття 157 СК України).

За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 158 СК України).

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, очевидно має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (частини перша-третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції).

Принцип найкращих інтересів поширюється на всі дії, що стосуються дітей, і вимагає активних дій із захисту їхніх прав та сприяння їх зростанню та благополуччю, а також заходів з підтримки та надання допомоги батькам й іншим особам, які несуть щоденну відповідальність у питаннях реалізації прав дітей.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року у справі «Йогансен проти Норвегії»).

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13) йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених вище норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини, а вже тільки потім - права її батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, і вирішуючи питання про участь батька у вихованні дитини суд має керуватись принципом забезпечення найважливіших інтересів дитини.

Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №569/18837/19 (провадження № 61-1728св22) вказано, що визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Ні міжнародні, ні національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання, спілкування та виховання з дітьми. Батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Суд зазначає, що безумовно батько має право на зустрічі зі своїм сином і так само й дитина має відповідне право, а реалізація цих взаємних прав у благополучній ситуації відповідає інтересам батька та сина.

Вирішуючи цей спір, суд виходить з рівності прав та обов`язків матері та батька у вихованні дитини одночасно враховуючи, що така рівність не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Позивач та відповідачка мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Жодних переваг, пріоритету у спілкуванні та вихованні дитини відповідачка не має, хоч дитина і проживають з нею.

Стороною відповідача не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, у тому числі відомостей компетентних державних органів, які б давали підстави стверджувати про наявність негативного впливу зі сторони батька на виховання та розвиток дитини, що дитина не бажає спілкуватися з батьком, а їхній психоемоційний стан не дозволяє їм зустрічатися.

Як вбачається з матеріалів справи, батько дитини проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із своїм сином. Жодних обставин, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином судом не встановлено. Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам.

Встановлюючи порядок побачень батька з сином, врахувавши інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне, стабільне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином, відсутність підтверджених будь-яким доказами та й загалом відсутність посилань на будь-які обставини, які б могли бути підставою для обмеження права батька на спілкування з сином, суд дійшов висновку про можливість визначення порядку періодичних тимчасових побачень батька з сином, адже право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування малолітнього сина з батьком безумовно відповідає його інтересам.

Вивчивши зміст позовних вимог суд вважає, що вони підлягають до часткового задоволення і позивачу слід визначити наступні способи його участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : першого та третього тижня місяця з 19 год. 00 хв. п`ятниці до 19 год. 30 хв. неділі; другого та четвертого тижня місяця щовівторка та щочетверга з 15 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.; у літній період з 01 червня по 20 червня та з 27 липня по 15 серпня кожного року; у День народження батька ІНФОРМАЦІЯ_4 кожного року з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв.; у День народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 кожного року з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв.; у період зимових канікул: перший тиждень цих зимових канікул кожного парного року та другий тиждень цих канікул кожного непарного року; у період весняних та осінніх канікул: перші три дні кожного парного року та останні три дні кожного непарного року; спілкування батька з сином будь-якими доступними засобами телекомунікації в режимі відео- або телефонного зв`язку щоденно, протягом не менше 20 хвилин в період доби з 19 год. 00 хв. по 20 год. 00 хв., з урахуванням графіку дитини.

Визначаючи саме вказаний порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд виходить із того, що застосована у позовних вимогах конструкція «за домовленістю з матір`ю дитини» не може бути задоволена, оскільки у такому разі виконання рішення суду не матиме конкретики, якщо мати буде не згода з тим чи іншим періодом спілкування, фактично батько без її згоди свого права реалізувати не зможе.

Також суд здійснює розділення часу зимових канікул та часу весняних, осінніх канікул, оскільки період весняних та осінніх канікул є меншим від часу зимових канікул, а десять днів, про які прохає позивач, не є половиною від жодних шкільних канікул (весняні, осінні канікули тривають 7 днів, зимові - 14 днів.).

Суд не задовольняє і вимогу позивача про надання одночасно можливості виїзду з дитиною за межі України, оскільки порядок виїзду малолітньої/неповнолітньої особи за межі України регулюється окремим законодавством і у рішенні про визначення способів участі батька у вихованні дитини не можливо вирішувати питання про надання дозволу на виїзд з України.

Вимога про безперешкодне відвідування дитини під час хвороби не є способом захисту у справі про визначення способів участі батька у вихованні дитини та спілкуванні із нею, оскільки у таких справах суд визначає час для особистого спілкування батька з сином, водночас батько є і лишається законним представником дитини і на цій підставі має право відвідування дитини та опікування нею під час хвороби.

У дні народження дитини та батька суд встановлює графік спілкування в ранковий час протягом трьох годин.

Щодо третьої пункту позовних вимог суд дійшов висновку про неможливість його задоволення, оскільки він є абсолютно не конкретним та таким, що не може бути виконаним у разі задоволення відповідної позовної вимоги.

Ураховуючи, що дитина має право на власне особисте життя, суд вважає, що щоденне спілкування батька з сином засобами комунікації має становити не менше 20 хв., що на переконання суду є достатнім, з урахуванням всіх інших визначених судом способів спілкування позивача з дитиною.

Суд вважає, що визначений порядок та спосіб є достатнім і відповідає принципу розумності, справедливості, збалансованості інтересів всіх учасників сімейних відносин, пріоритетним інтересам дитини та забезпечить належне підтримання зв`язків між батьком і сином.

Також суд звертає увагу, що з урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому змінити як добровільно, так і в судовому порядку встановлений судовим рішенням у цій справі спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам хлопчика.

Законодавство України передбачає, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З цього приводу Верховним Судом (у постанові від 29 червня 2022 року по справі № 753/7395/20) зроблено висновок, що ані законодавство України, ані міжнародні документи не містять норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом щодо дитини. Тобто, той із батьків, хто залишився в Україні, не повинен втратити зв`язок із дитиною через фактичну відсутність можливості бачитися з нею.

Оскільки судом встановлено, що на теперішній час дитина сторін проживає за кордоном, на час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном, виконання рішення суду щодо встановленого графіку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною має бути відстрочене і у цей період участь батька у вихованні дитини має відбуватись шляхом зобов`язання відповідача на вказаний час організувати спілкування сина із батьком засобами телекомунікації в режимі відео- або телефонного зв`язку, що буде сприяти підтриманню зв`язку дитини із батьком до того часу, як вона поверниться до України.

До такого висновку суд прийшов виходячи з особливого характеру обставин справи, а саме складеної безпекової ситуації в Україні, викликаної агресією рф, що призвело до вимушеного виїзду відповідачки з дитиною за межі України, що в свою чергу унеможливлює на теперішній час виконання рішення суду в частині визначеного порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Покладення обов`язку з організації спілкування батька з сином на відповідачу є необхідним з огляду на малолітній вік дитини, а мати як доросла людина має можливість контролювати виконання рішення суду та організовувати спілкування, адже саме їй відомо яким є режим дня дитини та у який період можна організувати спілкування.

Суд вважає, що спілкування батька з сином засобами телекомунікації в період воєнного стану та перебування дитини за кордоном має відбуватись щоденно протягом не менше 30 хвилин, з урахуванням графіку дитини, аби зв`язок між позивачем та дитиною був сталим і не втрачався за обставин неможливості очних зустрічей, та у дитини не настало відчуження одного з батьків.

Приймаючи рішення у справі суд прийняв до уваги правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07.12.2023 року в справі №569/14585/21.

Суд не погоджується з позицією сторони позивача про можливість у період воєнного стану організовувати зустрічі батька з дитиною на території України, навіть у її західних регіонах, адже на теперішній час у будь-якій точці України не можливо абсолютно повністю убезпечити дитину від військових дій та їх наслідків, поскільки ворог здійснює обстріли всієї території нашої держави, спрямовує свою зброю проти цивільних об`єктів, у тому числі садочків, шкіл, торгово-розважальних центрів, в результаті чого гинуть та отримують поранення люди, у тому числі діти. Неможливо передбачити коли та в який регіон рф в черговий раз спрямує свої ракети. У такій ситуації перебування дитини в Україні не буде відповідати її найважливішим інтересам, адже найціннішим є збереження життя та здоров`я хлопчика.

Стосовно посилань представника позивача на те, що батько дитини не підлягає мобілізації, а тому має можливість виїхати за кордон для зустрічей з дитиною, суд зазначає, що будь-яких доказів на підтвердження права виїзду позивача за межі України під час воєнного стану матеріали справи не містять.

На підставі викладеного, керуючись 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 9, 51 Конституції України, ст.ст. 5, 7, 18, 19, 141, 142, 150, 153, 157, 158, 159 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конвенцією про права дитини, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною - задовольнити частково.

Визначити наступні способи участі батька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вихованні та спілкуванні з його малолітнім сином - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

1. На період дії в Україні воєнного стану та перебування дитини в цей час за кордоном - у формі спілкування батька з малолітнім сином шляхом покладення на ОСОБА_2 обов`язку організовувати спілкування дитини з батьком будь-якими доступними засобами телекомунікації в режимі відео- або телефонного зв`язку щоденно, протягом не менше 30 хвилин, з урахуванням графіку дитини;

2. Після завершення в Україні воєнного стану:

- першого та третього тижня місяця з 19 год. 00 хв. п`ятниці до 19 год. 30 хв. неділі;

- другого та четвертого тижня місяця щовівторка та щочетверга з 15 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв.;

- у літній період з 01 червня по 20 червня та з 27 липня по 15 серпня кожного року;

- у День народження батька ІНФОРМАЦІЯ_4 кожного року з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв.;

- у День народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 кожного року з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв.;

- у період зимових канікул: перший тиждень цих зимових канікул кожного парного року та другий тиждень цих канікул кожного непарного року;

- у період весняних та осінніх канікул: перші три дні кожного парного року та останні три дні кожного непарного року;

- спілкування батька з сином будь-якими доступними засобами телекомунікації в режимі відео- або телефонного зв`язку щоденно, протягом не менше 20 хвилин в період доби з 19 год. 00 хв. по 20 год. 00 хв., з урахуванням графіку дитини.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 12.07.2024 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, вул. Харківське шосе, 4а, ).

Суддя -