Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Справа № 357/9799/24
Провадження № 2-з/357/61/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2024 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Б. І. розглянувши заяву Білоцерківської міської ради про забезпечення позову до подання позову, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2024 року секретар Білоцерківської міської ради Володимир Вовкотруб направив до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку з кадастровим номером: :02:026:0213, площею 0,0328 га., для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 04). Заява мотивована тим, що 15 вересня 2021 року було прийнято рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/756/20 за позовом Білоцерківської міської ради до Шкарівської сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання рішення недійсним та витребування земельної ділянки. Згаданим вище рішенням суду, позовні вимоги Білоцерківської міської ради до Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання рішення ради недійсним та витребування земельної ділянки - задоволено повністю. Також, зокрема, було визнано недійсним рішення Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 20 листопада 2014 року за № 44-506 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,0328 га., кадастровий номер :02:026:0213, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувано у ОСОБА_2 на користь Білоцерківської міської ради земельну ділянку площею 0,0328 га., кадастровий номер :02:026:0213, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 10837184 від 18 серпня 2015 року, підставою виникнення якого є договір договору дарування за № 1925 від 18 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В., індексний номер рішення 23738535 від 18 серпня 2015 року. 28 жовтня 2021 року згадане вище рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/756/20 набрало законної сили. Під час виконання судового рішення стало відомо наступне. Так, 23 липня 2021 року Відповідач 3 по справі № 357/756/20, а саме - ОСОБА_2 , розуміючи незаконність своїх дій, вжив заходів щодо предмету спору та приховав ці обставини від суду, а саме продав земельну ділянку з кадастровим номером: :02:026:0213 ОСОБА_3 про що було внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В подальшому, 26 листопада 2021 року ОСОБА_3 продала згадану вище земельну ділянку ОСОБА_4 про що також внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проаналізувавши викладене вище можна прийти до висновку що Відповідач-3 ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку площею 0,0328 га., кадастровий номер :02:026:0213, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 щодо до якої набрало чинності судове рішення у справі № 357/756/20 за позовом Білоцерківської міської ради до Шкарівської сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання рішення недійсним та витребування земельної ділянки. У зв`язку з чим станом на сьогоднішній день є неможливим виконання судового рішення по справі № 357/756/20, яке набрало законної сили. З огляду на вказане вище, враховуючи, те що реєстрація права власності на земельну ділянку площею 0,0328 га., з кадастровим номером: :02:026:0213, Для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 була проведена на підставі правочинів, які порушують права Білоцерківської міської територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради, що встановлено судовим рішенням у справі № 357/756/20 за позовом Білоцерківської міської ради до Шкарівської сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання рішення недійсним та витребування земельної ділянки, Білоцерківська міська рада змушена звернутись до суду щодо скасування реєстрації права власності за ОСОБА_5 . За таких обставин існують реальні підстави вважати, що невжиття таких заходів забезпечення може унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, адже станом на сьогоднішній день, існує реальна загроза щодо подальшого відчуження (продаж, тощо) земельної ділянки з кадастровим номером: :02:026:0213, площею 0,0328 га., для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 04.

Згідно ч. 2 ст. 14 ЦПК України, подана заява була зареєстрована в Єдиній автоматизованій системі документообігу Білоцерківського міськрайонного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2024 року головуючим суддею по справі було визначено суддю Кошеля Б. І.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду.

Суддя, вивчивши заяву з додатками, дійшов наступного.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальнее виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження.

Відповідно до частин 1, 2ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1-2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частина 3 ст. 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Частина 1 ст. 151 ЦПК України передбачає, що заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно п.1ч.1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Згідно ч. 4 ст. 152 ЦПК у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд може брати до уваги інтереси не тільки позивача, та й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналогічна позиція викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Аналіз наведених норм діючого законодавства призводить до висновку, що забезпечення позову можливе лише при наявності між сторонами спору та наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Частиною 10 вказаної постанови передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен, чиї права та свободи, визнанні в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко протии України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на приписи статті 2 ЦПК України слід підкреслити, що сутність захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб полягає у спрямуванні цього захисту в першу чергу на відновлення порушеного права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у національному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Верховний Суд у Постанові № 643/12369/19 від 19.02.2021 року роз`яснив, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Крім того, правова позиція Верховного Суду України підтверджує необхідність при застосуванні такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно конкретизувати його дію, тобто вказувати саме про заборону на відчуження, що повинно виключити можливість обмеження права користування нерухомим майном у повному обсязі.

Тим самим застосування такого арешту у вигляді заборони на відчуження стосуватиметься конкретного нерухомого майна і поширюватиметься не лише на відповідача, а й усіх «причетних» до його можливого відчуження суб`єктів.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд встановив, що між сторонами дійсно існує спір, здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, врахував обставини, які можуть утруднити в майбутньому виконання рішення суду, з огляду на що дійшов висновку щодо необхідності застосування в даному випадку заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку з кадастровим номером: :02:026:0213, площею 0,0328 га., для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 04), заборонивши його відчуження та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії.

Таке забезпечення позову, виходячи з предмету спору, можна вважати належним, адекватним та співмірним з заявленими вимогами та застосування такого виду забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як передбачено ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у судді відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Слід зазначити, що ухвала суду про забезпечення позову згідно з ст. 258 ЦПК України є видом судового рішення, яке відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для виконання всіма державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами на всій території України.

А відтак, вимогу ст. 157 ЦПК України про те, що ухвала про забезпечення позову виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень, можна цілком обґрунтовано розглядати як загальну вимогу про обов`язковість судових рішень, встановлену ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України.

Таким чином, ухвала про забезпечення позову є обов`язковою до виконання всіма суб`єктами, кому вона адресована та кого вона стосується і повинна бути виконана цими суб`єктами самостійно.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 149-153, 353-354 ЦПК України, п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Заяву Білоцерківської міської ради про забезпечення позову до подання позову, - задовольнити.

Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку з кадастровим номером: :02:026:0213, площею 0,0328 га., для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 04), заборонивши його відчуження та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Ухвала суду про забезпечення позову виконується негайно з дня її постановлення в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Направити примірник ухвали про забезпечення позову заявнику та всім особам яких стосуються заходи забезпечення позову для негайного виконання.

Роз`яснити заявнику, що останній повинен подати позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Стягувач: Білоцерківська міська рада; ; адреса: вул. Ярослава Мудрого, буд. 15, м. Біла Церква, Київська обл., 09117.

Боржник: ОСОБА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Б. І. Кошель