ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання: Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.

В обґрунтування позову посилалася на те, що з вересня 2015 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 12 травня 2021 року. За час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства ними у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу було набуто майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 5.9. договору купівлі-продажу від 05 червня 2019 року, вона, як дружина покупця, дала згоду на укладення договору, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено ПН ДМНО ОСОБА_4 . Оскільки майно було придбано у шлюбі та за її письмовою згодою, таке майно має статус спільного сумісного майна подружжя та підлягає розподілу. Тому просила суд ухвалити рішення, яким в порядку поділу спільного майна подружжя поділити майно та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; поділити майно в порядку поділу спільного майна подружжя та припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на її користь суму судового збору у розмірі 2 359, 70 грн, а також суму витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 16 828,50 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2024 року позов задоволено. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00. Припинено право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2 359,69 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ним спростована презумпція спільності майна подружжя, що судом першої інстанції залишено без уваги. Квартира, яка була продана, та грошові кошти від продажу якої були використані для придбання спірної квартири, була набута ним у власність в порядку спадкування до укладання шлюбу. Доходи позивачки були не значними та вона не приймала фінансову участь у придбанні спірної квартири.

26 квітня 2024 року позивачка надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Квартира набута у шлюбі та є спільним майном подружжя. Вона весь час працювала та утримувала їх з відповідачем родину.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає, з огляду на таке.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 19 вересня 2015 року між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб. 12 травня 2021 року шлюб між ними було розірвано. У зв`язку з реєстрацією 03 червня 2023 року шлюбу з ОСОБА_5 позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

Під час перебування сторін у шлюбі, 05 червня 2019 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПН ДМНО ОСОБА_4 , зареєстрованого в реєстрі за №737, на ім`я відповідача по справі ОСОБА_1 , придбано нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 169275209 від 05 червня 2019 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 оспорив поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вказане нерухоме майно було придбано за його особисті кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 .

З листа ПН ДМНО ОСОБА_8 № 277/01-16 від 18 жовтня 2023 року вбачається, що 14 лютого 2019 року нею було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , яка належала продавцю ОСОБА_1 , продаж вказаної квартири вчинено за 644 117 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції вважав, що під час розгляду даної справи відповідачем не доведено, що спірна квартира була придбана виключно за його особисті кошти та виключно для його особистих потреб. Сам по собі факт продажу квартири АДРЕСА_2 14 лютого 2019 року, тобто більш ніж за три місяці до придбання 05 червня 2019 року спірної квартири, не свідчить про придбання її за особисті кошти ОСОБА_1 та не спростовує презумпцію спільного майна на спірну квартиру АДРЕСА_1 . Також суд звернув увагу, що квартира, яка належала відповідачу, була продана ним вже під час тривалого перебування у шлюбі з позивачкою та з метою придбання нового житла в інтересах сім`ї, а не для особистих потреб відповідача.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів наголошує на тому, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1)час придбання; 2)джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3)мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року №6-2253цс15.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , яка належала продавцю ОСОБА_1 продаж вказаної квартири вчинено за 644117 грн., що підтверджується довідкою №277/01-16 від 18 жовтня 2023 року, виданою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №350948550 (а.с.56-57).

Продана відповідачем квартира належала йому на праві особистої власності, оскільки була набута ним до шлюбу на підставі: 1/3 частка - на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 01 листопада 1996 року виконкомом міської ради народних депутатів м.Дніпропетровська, згідно розпорядження від 01 листопада 1996 року за №4/1793-96, зареєстровано Дніпровським МБТІ та записано в реєстрову книгу №61п за реєстровим №81 (а.с.44); 1/9 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 26 травня 2015 року державним нотаріусом Четвертої ДДНК Циганко О.В., за реєстровим №5-404 (а.с.45-46); 4/18 частки - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 26 травня 2015 року державним нотаріусом Четвертої ДДНК Циганко О.В., за реєстровим №5-407 (а.с.47-48); 1/3 частка - на підставі договору купівлі-продажу 1/3 частки квартири, посвідченого 01 серпня 2015 року державним нотаріусом Четвертої ДДНК Циганко О.В., за реєстровим №5-602 (а.с.53 зворот-54).

Спірну квартиру було набуто у власність 05 червня 2019 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ПН ДМНО ОСОБА_4 за 471938 грн. (а.с.10).

Тобто спірна квартира була придбана через 3 місяці після відчуження відповідачем належної йому на праві особистої власності квартири. При цьому, доказів витрачання відповідачем значної суми грошових коштів на придбання будь-яких речей чи майна до суду надано не було.

Зважаючи на те, що спірна квартира була придбана за власні кошти відповідача, підстави для застосування ст.60 СК України відсутні.

У зв`язку з чим, наведені в апеляційній скарзі доводи заслуговують на увагу.

Таким чином колегія суддів доходить до висновку, що відповідачем доведено факт придбання квартири хоча і під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі втім доведено факт її набуття за власні грошові кошти, тобто спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Зважаючи на результат розгляду справи, в порядку ч.13 ч.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 539,53 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 3 539,53 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 липня 2024 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров