Єдиний унікальний номер: 448/968/24
Провадження № 2/448/419/24
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повний текст)

12.07.2024 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кічака Ю.В.,

при секретарі судового засідання Романченко І.А.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

І.Короткий зміст позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою, покликаючись на те, що з 12.08.2006 року перебуває з відповідачкою ОСОБА_2 у шлюбі, зареєстрованому у Соколянській сільській раді Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №04. Від цього шлюбу мають двох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що протягом останніх шести місяців його відносини з дружиною погіршилися, між ними зникло взаєморозуміння та стали виникати сварки. Вже тривалий період часу кожен з них живе своїми інтересами. Причиною припинення між ними шлюбних відносин стали постійні непорозуміння та суперечності через несумісність характерів та різні погляди на життя. Неодноразові спроби примирення не привели до бажаного результату. Фактично їхня сім`я припинила своє існування.

Вказує, що на даний час вони з відповідачкою ОСОБА_2 проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, їхній шлюб існує лише формально. Внаслідок фактичного припинення між ними (сторонами) подружніх відносин, відповідачка ОСОБА_2 зі старшим сином переїхали від нього (позивача), змінивши місце свого проживання та реєстрації. Він же (позивач) залишився проживати з молодшим сином за попереднім місцем свого проживання. Їхній молодший син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є більш прихильним до нього (позивача), а тому залишився проживати саме разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , де також відвідує Соколянський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів.

Стверджує, що повністю віддає сину ОСОБА_4 свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини. У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 проживає саме разом з ним (позивачем), то він і займається його вихованням та піклуванням, водить сина до школи.

Вважає, що подальше проживання сина ОСОБА_4 разом з ним (позивачем) в повній мірі сприятиме інтересам дитини та її розвитку, оскільки він (позивач) працює, має стабільний дохід, має можливість забезпечити сину належні умови проживання та займатися його вихованням. Він (позивач) повністю опікується інтересами та потребами дитини, піклується про нього, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини.

Покликається також на те, що він (позивач) не перешкоджає у спілкуванні відповідачки ОСОБА_2 з дитиною, однак часті сварки з нею та її погрози відібрати дитину ускладнюють виконання їхніх усних домовленостей. Стверджує, що їхній син ОСОБА_4 психологічно не готовий проживати разом з матір`ю, оскільки його вихованням здебільшого займається він (позивач) один та у них з сином тісний зв`язок батька і дитини.

З огляду на наведене та з тих підстав, що відповідачка ОСОБА_2 не дає згоди на подальше проживання сина ОСОБА_4 разом з ним (позивачем), то з метою якнайбільш повного та швидкого забезпечення інтересів дитини, він (позивач) вирішив звернутися з даним позовом саме до суду, так як звернення до органу опіки і піклування затягне процес та ймовірно не вирішить спору між ними (сторонами по справі).

З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений 12 серпня 2006 року між ним ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у Соколянській сільській раді Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №04, а також визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним (батьком дитини) як таким, що самостійно утримує та виховує дитину за адресою: АДРЕСА_1 .

ІІ. Позиція учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заявлені ним позовні вимоги. Пояснив, що фактично шлюбні відносини між ним та ОСОБА_2 припинені та вони тривалий період часу проживають окремо. Саме тому він (позивач) вирішив офіційно розлучитися. Наміру зберегти шлюб у нього (позивача) немає. Ствердив, що після фактичного припинення подружніх відносин з відповідачкою, їх молодший син ОСОБА_4 залишився проживати саме разом з ним, де і проживає по даний час. Він (позивач) є працевлаштованим, має постійний дохід, з ним також ще проживає його матір, він створив належні і комфортні умови для проживання дитини і вживатиме всіх заходів, щоб забезпечити дитину всім необхідним.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 не подавала, однак скерувала на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без її участі справи, у якій зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає у повному обсязі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області -- в.о. начальника Служби у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області Горбацьо Г. в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву, в якій просить суд розглянути дану справу у її відсутності з врахуванням висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області від 21.06.2024р. за №10. Зазначила, що вирішення даного цивільного спору покладає на розсуд суду.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 27.05.2024р. відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини; розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження.

Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 27.06.2024р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі; призначено справу до судового розгляду по суті.

ІV. Обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що сторони з 12 серпня 2006 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований у Соколянській сільської ради Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №04. Від даного шлюбу в сторін народилися діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони на даний час проживають окремо, спільного господарства не ведуть.

Перешкод для пред`явлення позову про розірвання шлюбу судом не встановлено.

Сторони по справі: позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , що видане 20.01.2012р. виконавчим комітетом Соколянської сільської ради Мостиського району Львівській області.

З акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства / фактичного місця проживання особи за №29 від 23.05.2024р., відомо, що позивач ОСОБА_1 разом зі своєю дитиною - сином ОСОБА_4 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Цей акт також містить відомості про те, що ОСОБА_1 дійсно має на утриманні та вихованні сина ОСОБА_4 , 2012 року народження, приділяє його вихованню багато уваги. Його син ОСОБА_4 систематично відвідує школу, гарно вчиться, вихований, слухняний.

Довідкою №337, виданою 23.05.2024р. виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області, підтверджено, що син ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , 2012 року народження, дійсно зареєстрований та проживає з батьком, який його виховує самостійно за адресою: АДРЕСА_1 .

Малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у 6-му класі Соколянського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів. Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 , як батько, приділяє належну увагу навчанню та вихованню сина. Такий є членом батьківського комітету класу, постійно підтримує зв`язок із закладом освіти та класним керівником, систематично відвідує батьківські збори.

Згідно характеристики за місцем проживання, позивач ОСОБА_1 самостійно виховує малолітнього сина, приділяє багато уваги його вихованню. Дружина проживає окремо. Проживаючи на території села, ОСОБА_1 зарекомендував себе виключно позитивно, доброзичливий, трудолюбивий. Скарг на його адресу не надходило, веде здоровий спосіб життя.

Зазначені письмові докази підтверджують доводи позивача, про те, що дитина сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на даний час проживає з батьком ОСОБА_1 (позивачем по справі), він здійснює догляд за дитиною, самостійно займається її утриманням та вихованням. Мати дитини фактично на даний час не займається її утриманням, вихованням та доглядом, відтак позивач ОСОБА_1 фактично є батьком, що самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_4 .

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 разом з дитиною - сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 самостійно, без участі матері, виховує, утримує та здійснює догляд за сином ОСОБА_4 . За місцем свого проживання ОСОБА_1 створив сину всі належні умови для проживання, повноцінного розвитку та виховання.

Позивач ОСОБА_1 є працевлаштованим, має стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем проживання, має задовільний стан здоров`я. При розгляді справи не встановлено жодних фактів, що визначення місця проживання дитини з батьком буде суперечити її інтересам.

Рішенням виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області №10 від 21.06.2024р. затверджено висновок органу опіки щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із змісту вказаного висновку вбачається, що син сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . У будинку, в якому проживає батько з дитиною, створені належні умови для проживання та повноцінного виховання і розвитку дитини, яка має окрему кімнату, окреме спальне місце, відведено місце для проведення вільного часу, перегляду кінофільмів та дитячих програм, в кімнаті наявний письмовий стіл для навчання. Разом з ними проживає мати позивача ОСОБА_1 , яка допомагає у вихованні та догляді за своїм внуком ОСОБА_4 . В ході розмови з батьками дитини з`ясовано, що вони вважають, що проживання дитини ОСОБА_4 , 2012 року народження, саме з батьком буде відповідати інтересам дитини, оскільки вони усвідомлюють відповідальність щодо належного утримання та виховання дітей. В основній мірі дитиною ОСОБА_4 займається батько, який повідомив, що син прихильний до нього, стосунки у них злагоджені та довірливі. Батько дитини - ОСОБА_1 працює, має достатній дохід для утримання та виховання сина, веде здоровий спосіб життя, усвідомлює відповідальність щодо належного створення умов для проживання дитини, належного виховання та повноцінного її забезпечення. У дитини сторін - ОСОБА_4 , 2012 року народження, тісний, довірливий контакт саме з батьком ОСОБА_1 . Дитина повністю довіряє батькові, так як ще з самого з народження в основному сином займався саме батько, весь час син проживає з батьком, який займається його вихованням та піклується про нього. Батько забезпечує дитині усі необхідні потреби. Мати дитини проживає окремо та не має достатнього доходу, щоб забезпечити належний рівень життя двох дітей. Із матір`ю ОСОБА_2 проживає старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 проявляє більшу увагу та любов до старшого сина ОСОБА_3 , 2007 року народження. Молодшому ж синові ОСОБА_4 , 2012 року народження, така приділяла увагу обмежено та в недостатній мірі.

У вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 - орган опіки та піклування поклався на розсуд суду.

V. Застосовані судом норми права.

Згідно з ч.2 ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується.

Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Статтею 109 СК України визначено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України).

Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

У відповідності до положень ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Конвенція ООН про права дитини 1989, яка ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), в статті 3 закріплює наступне - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не можна бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За змістом ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із ними буде проживати малолітня дитина, однак спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування та судом. Системний аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що суд визначає з ким із батьками буде проживати малолітня дитина.

У контексті частини першої статті 161 СК України убачається, що під час вирішення спору про місце проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистісна прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші особливості, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей прийняті Комітетом міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 (пояснювальна записка). Пункт 36 у всіх справах, пов`язаних з дітьми, першочергова увага повинна надаватися найкращим інтересам дитини. Оцінка ситуації має бути зроблена точно. Ці керівні принципи сприяють розвитку міждисциплінарних методів оцінки кращих інтересів дитини, визнаючи, що це є складним процесом. Ця оцінка стає ще складнішою, якщо ці інтереси повинні бути збалансовані з інтересами інших зацікавлених сторін, таких як інші діти, батьки. Це має бути зроблено професійно, в кожному конкретному випадку на індивідуальній основі. Пункт 37 Найкращі інтереси дитини завжди повинні розглядатися в поєднанні з іншими правами дітей, наприклад, правом бути почутою, правом на захист від насильства, правом не бути розлученою з батьками. Комплексний підхід має бути правилом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п.58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), §90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, §102).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 у справі № 402/428/16ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Забезпечення найкращих інтересів дитини виступає пріоритетним принципом і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) про визнання незаконним вивезення дитини, визначення місця її проживання, відібрання дитини та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

VI. Висновки суду.

Щодо заявлених позовних вимог про розірвання шлюбу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання Сімейного кодексу України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Підсумовуючи, суд вважає, що позов про розірвання шлюбу обґрунтований, шлюб між сторонами існує формально, докази про можливість збереження сім`ї сторін - відсутні, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини, примирення між сторонами неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, позивач ОСОБА_1 не виявив бажання примиритись та наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала проти розірвання такого, а тому суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, що має істотне значення, відтак шлюб між сторонами необхідно розірвати.

Вимоги про відновлення свого дошлюбного прізвища відповідачка ОСОБА_2 не заявляла.

Щодо заявлених позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного переконання.

Вирішуючи спір про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема беручи до уваги матеріальний, житловий стан сторін, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також враховуючи те, що позивач є рідним батьком дитини - ОСОБА_4 , такий є фізично здоровим, працездатним, має стабільний регулярний дохід, мешкає в належних для проживання та виховання дитини умовах, наполягає на реалізації свого права доглядати, утримувати та піклуватись сином, має можливість та бажання займатись його вихованням, матеріалами справи підтверджено факт тривалого проживання дитини разом з батьком, за місцем проживання якого в дитини сформувалося звичне для неї комфортне оточуюче середовище, а також підтверджено факт самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері, суд, з урахуванням думки представника органу опіки та піклування, а також з урахуванням позиції відповідачки, яка визнала позовні вимоги та не заперечувала зазначених позивачем обставин, переслідуючи принцип найкращого забезпечення інтересів дитини, приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком. Обставин, які б перешкоджали визначенню місця проживання дитини за вказаною адресою та передачі її на виховання та утримання батьку не встановлено.

Визначення на теперішній час місця проживання малолітнього сина з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у звичному для неї середовищі.

Таким чином, визначаючи місце проживання малолітньої дитини з батьком, суд не позбавляє матір її права та можливості особистого спілкування з дитиною.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з наведених вище мотивів та підстав.

При цьому, суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу ОСОБА_1 , що відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

VII. Розподіл судових витрат між сторонами.

За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно платіжної інструкції на переказ готівки №ПН1642937 від 27.05.2024р. позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2422, 40 грн.

З огляду на те, що заявлені позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то у відповідності вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним судові витрати, а саме судовий збір в сумі 2422,40 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 141-142, 206, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 12 серпня 2006 року у Соколянській сільській раді Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис №04.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку із фактом самостійного виховання та утримання ним (батьком) дитини без участі матері, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. сплаченого ним судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Шлюб припиняється у день набрання законної сили рішенням суду, яке є документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу.

Копію рішення, після набрання ним законної сили, надіслати до Мостиського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; уродженець с.Соколя Мостиського району Львівської області; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ; місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка с.Ожеве Сокирянського району Чернівецької області; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ; місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Мостиської міської ради Львівської області, місцезнаходження: 81300, м.Мостиська, вул.Грушевського, 6 Львівської області.

Повний текст судового рішення складено 18.07.2024р.

Суддя Ю.В.Кічак