н/п 2/490/260/2024 Справа № 490/5671/22
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року Центральний районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., без участі сторін та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

09.12.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки про поділ майна подружжя.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.05.2010 року до 14.09.2022 року, коли судом шлюб буврозірваний.

За час шлюбу за спільні кошти подружжя придбане рухоме та нерухоме майно: нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , вартість на час звернення до суду 745 122 грн; однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 -вартість на час звернення до суду 819 169 грн; двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3 - вартість на час звернення до суду 1067463 грн; транспортний засіб марки NISSAN, модель QASHQAI, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 -вартість на час звернення до суду 780 000 грн;.

Поряд з цим, з метою уникнення поділу майна, розуміючи значення своїх дій (адже вона є приватним нотаріусом), без його згоди та не в інтересах сім`ї, 06.09.2022 року відчужила за договором даруваня на користь свого родича ОСОБА_3 . Отже, відповідно позиції ВС , викладеної у постанові від 17.08.2022 року у справі № 545/2396/20 вартість цієї квратири повинна враховуватися при поділі спільного майна подружжя отже на його корсить просить стягнути 50% вартості відчуженої квартири.

Просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Так, з 2013 по 2021 роки за спільні кошти подружжя, так і за його кошти та за рахунок його трудових затрат , було здійснено капітальний та поточний ремонт вказаної нерухомості на суму близько 1 000 000 грн, що значно збільшило вартість цього майна у бік збільшення. Зокрема, відповідно до договору дарування від 19.12.2023 року квартира коштувала 33 730 грн, станом на теперішній час її вартість складає 1 067 468 грн.

Виділити у користування ОСОБА_2 , та припинити право спільної сумісної власності подружжя на майно :нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та транспортний засіб марки Ніссан, р/н НОМЕР_1 .

В порядку поділу майна подружжя , оскільки він просить виділити відповідачці все нерухоме майно та автомобіль, які є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, просить стягнути на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки зазначеного спільного майна, у розмірі 1 705 879 грн., оскільки загальна вартість майна, що підлягає поділу становить 3 411 759 грн.

Посилаючись на положення СК України та численну практику Верховного Суду просить про задоволення позову. Звертає увагу суду на те, що вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки у праві спільної власності на майно, на яке він не претендує, не породжує обов`язку відповідчаки внести вказану суму на депозитний рахунок суду.Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство також ен вимагає.

29 грудня 2022 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості компенсації вартості майна подружжя 1/2 частину вартості транспортного засобу марки TOYOTACAMRY, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ; визнати об`єктами особистої власності ОСОБА_2 нежитлові приміщення магазину, загальною площею 28,6 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_5 .

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період знаходження у зареєстрованому шлюбу сторонами справи за спільні кошти в інтересах сім`ї (крім спірного майна) придбано також рухоме майно - 19.02.2021 року придбаний транспортний засіб марки TOYOTACAMRY, чорного кольору, VIN НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , титульний власник ОСОБА_1 .

Щодо нерухомого майна, то позивачка зазначає, що вказане майно дійсно було придбано нею в період шлюбу, але за особисті кошти. Посилаючись на численну практику Верховного Суду зазначає, що сам по собі факт придбання вказаного вище майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, придбані у шлюбі об`єкти нерухомості набуті у власність позивачкою за рахунок належних їй особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, про що відповідач надав нотаріально посвідчені заяві при укладанні договорів купівлі-продажу, в яких стверджував, що гроші, за які придбавається ця нерухомість, є особистою власністю дружини і в подальшому він не будить мати ніяких майнових та фінансових претензій. Тому ця нерухомість належить їй на праві особистої приватної власності.

Щодо двокімнатної квартири АДРЕСА_5 , то ця квартира є особистим майном ОСОБА_2 в силу закону, оскільки отримана на підставі договору дарування.

28.12.2022 року надійшов відзив представника відповідачки ОСОБА_2 адвокатки Сидоренко Т.В. на первісну позовну заяву, з доданими письмовими доказами, в якому просять відмовити у її задоволенні в повному обсязі. Заперечення , викладені у відзиві, тотожні викладеним у зустрічному позові.

Також звертають увагу суд на те, що позивачем заявлена позовна вимога про визнання двокімнатної квартири, яку відповідачка отримала у подарунок в 2013 році, спільною сумісною власністю подружжя з підстав проведення у вказаній квартирі ремонту на суму приблизно 1 000 000,00 грн., що значно змінило за думкою позивача вартість цього нерухомого майна. Проте доводи позивача, що після отримання відповідачем нерухомого майна в дар за рахунок грошових та трудових затрат також і позивача, вартість цього майна значно збільшилася, не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Позивач не довів суду, що збільшення вартості майна є істотним в розумінні ст. 62 СК України і що об`єкт зазнав значних перетворень, пов`язаних з обсягом його трудових затрат.

Також зазначають, що відповідачці ОСОБА_2 на праві особистої власності належить все вказане у позові нерухоме майно, отже є незрозумілоб позовна вимога про виділення у користування відповідачу спірного нерухомого майна. Позовна вимога про припинення права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно не підлягає задоволенню з урахуванням відсутності нерухомого майна з таким статусом.

09.01.2024 року через підсистему Електронний суд надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, з доданими письмовими доказами, в якому просять відмовити у її задоволенні в повному обсязі. Заперечують зазначену ОСОБА_2 вартість спірного автомобіля Тойота. Звертають увагу суду а те, що в матеріалах справи містяться інформація про доходи обох сторін, які підтверджують, що сімейний бюджет родини формувався за рахунок обох сторін, а отже все майно, що купувалося в період шлюбу, купувалося за спільні кошти подружжя. Доказів про наявність у ОСОБА_2 коштів особистих на придбання майна суду не надано. Отже нею не надано жодного належного доказу походження начеб-то її особистих коштів на купівлю однокімнатної квратири та магазину. А ті заяви, що містяться в матеріалах справи, не спростовують презумпцію майна подружжя, оскільки жодних договрів про поділ майна подружжя між сторонами не укладалося , а заява ен є відповідним договром , а відтак спірне нерухоме майно придбавалося подружжям за спільні кошти. Просять звернути увагу на те, що ОСОБА_1 , протягом подружнього життя особисто приймав участь та організовував поточний та капітальний ремонт квартир по АДРЕСА_6 , що підтверджується відповідними рахунками. Загальні витрати на ремонт кв. АДРЕСА_5 склали 297 378 грн на будівельні матеріали та 168 970 грн на оплату будівельних робіт; на ремонт кв. АДРЕСА_4 склали 282 835 грн на будівельні матеріали та 115 800 грн на оплату будівельних робіт.

Ухвалою суду від 14.12.2022 року справу прийнято до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначити проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 21.12.2022 року вирішено клопотання позивача про забезпечення позову. Накладено обтяження у вигляді заборони відчуження на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 42,2 кв.м. ; нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортний засіб марки NISSAN, модель QASHQAI, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 до набрання судовим рішенням по справі законної сили. Заборонено укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного майна. В іншій частині в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду про витребування доказів від 20 березня 2023 року витребувано з Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області інформацію про всі зареєстровані/зняті з реєстрації транспортні засоби за гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_4 у період з 27.05.2010 року по теперішній час;

Витребувати у ОСОБА_4 приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу належним чином засвідчену копію договір купівлі-продажу від 22.10.2020 року, який зареєстрований в реєстрі за № 853 та належним чином засвідчені копії всіх документів, на підставі яких був складений та посвідчений зазначений договір;

належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_1 від 20.10.2020 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 843;

- належним чином засвідчену копію договір купівлі-продажу від 14.05.2020 року, який зареєстрований в реєстрі за № 282 та належним чином засвідчені копії всіх документів, на підставі яких був складений та посвідчений зазначений договір;

належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_1 від 14.05.2020 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 281;

- належним чином засвідчену копію договору дарування від 19.12.2013 року, який зареєстрований в реєстрі за № 3405 та належним чином засвідчені копії всіх документів, на підставі яких був складений та посвідчений зазначений договір.

Витребувано у переліку банківських установ інформацію про всі рахунки гр. ОСОБА_1 у період з 27.05.2010 року по теперішній час із зазначенням руху коштів на рахунках.

Ухвалою суду від 25 січня 2023 року заяву представника ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено обтяження у вигляді арешту на транспортний засіб марки TOYOTA CAMRY, чорного кольору, VIN НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 до набрання судовим рішенням по справі законної сили. Заборонено укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного майна.

Ухвалою суду про витребування доказів від 14 серпня 2023 року витребувано з Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області інформацію про всі зареєстровані/зняті з реєстрації транспортні засоби за гр. ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 у період з 27.05.2010 року по теперішній час;

Витребувано у Головного управління ДПС у Миколаївській області копії податкових декларацій з додатками за період з 01.01.2013 року по 31.12.2021 року , подані ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , в тому числі як приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу , яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Витребувано у переліку банківських установ інформацію про всі рахунки та депозитні рахунки гр. ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 у період з 27.05.2010 року по теперішній час із зазначенням руху коштів на рахунках.

Всі витребувані судом докази надійшли до суду на виконання вимог ухвал про витребування доказів.

Ухвалою суду від 15 січня 2024 року закрито підготовче провадження по справі, надано представнику позивача ОСОБА_1 додатковий строк для подання доказів щодо вартості спірного автомобіля.

Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Сидоренко Т.В. про призначення судової автотоварознавчої експертизи та зупинення провадження у справі - відмовлено.

Судове засідання неодноразово було відкладено за клопотаннями представника відповідачки ОСОБА_2 .

В судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася. Представник ОСОБА_2 адвокатка Сидоренко Т.В. надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Позовні вимоги ОСОБА_1 визнають частково. Просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити. Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити. У порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості компенсації вартості майна подружжя частину вартості ТЗ марки TOYOTA CAMRY, д/н НОМЕР_2 в розмірі 175 00,00 грн. Визнати об`єктами особистої власності ОСОБА_2 нежитлові приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_5 . Стягнути судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Його представник адвокатка Шумілова Н.В. надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Просила в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, задовольнити в повноу обсязі позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя з викладених в позові та процесуальних заявах підстав.

Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно дочастини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1статті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 Кодексу встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічна позиція міститься у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.05.2019 по справі № 522/19610/15-ц.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Аналогічні висновки викладені у постановах ВС від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18, від 23.09.2021 року у справі № 182/670/15-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, 27.05.2010 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб із ОСОБА_1 . Шлюб між сторонами розірваний рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.09.2022 року у цивільній справі № 490/1111/22, яке набрало законної сили.

Як вбачається з вказаного рішення суду , ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу в лютому 2022 року, зазначивши , що шлюбні відносини фактично припинені з грудня 2021 року. Відповідачка визнала вказані обстаивни.

Як вбачається з інформації, наданої на вимогу суду запитуваним переліком банківських установ: відкриті депозитні рахунки на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні. У сторін наявні лише поточні розрахункові рахунки, вимог щодо поділу коштів , які містяться на цих рахунках- сторонами не заявлено.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період шлюбу сторонами було придбано транспортний засіб марки NISSANQASHQAI, білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , - зареєстровано за ОСОБА_6 ,Я на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ 21.11.2019 року , а також придбаний транспортний засіб марки TOYOTACAMRY, чорного кольору, VIN НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 19.02.2021 року.

Так вказані автомобілі, набуті у шлюбі за спільні кошти, а отже, є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві власності дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також суд враховує презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка відповідачами за первісним та зустрічними позовами спростована не була.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до статті 64 СК України.

За такого, суд враховуючи рівність часток подружжя та принцип поділу спільного майна в натурі приходить до наступного висновку: у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 слід залишити транспортні засоби, які фактично перебувають у їх користуванні.

Позивачем за первісним позовом надано звіт про незалежну оцінку транспортного засобу марки Тойота Камрі, чорного кольору, д/н НОМЕР_2 , 2005 р.в., станом на 28.11.2023 рік у розмірі 199 633 грн.

Також позивачем надано роздруківкі з сайту Авто.ріа про вартість ( середню ринкову) аналогічного автомобіля марки NISSAN QASHQAI, білого кольору, д/ НОМЕР_6 , станом на грудень 2022 року у розмірі 780 000 грн. Доказів на спростування вартості автомобіля ОСОБА_2 , у користуванні якої перебуває цей автомобіль і у якої не було об`єктивних перешкод для надання до суду відповідних доказів - до суду не надала.

Враховуючи вищенаведене, вимоги як перівсного позову щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 частку автомобіля марки NISSAN QASHQAI, 2019 р.в., білого кольору, д/ НОМЕР_6 , так і зустрічного позову щодо стягнення на користь ОСОБА_2 . ОСОБА_7 компенсацію 1/2 частку автомобіля марки Тойота Камрі, чорного кольору, д/н НОМЕР_2 , 2005 р.в., - підлягають до часткового задоволення.

При цьому суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені У Постанов і Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам .Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду .

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Позивачі за обома позовами звернулися до суду з метою поділу неподільної речі - автомобілів, що перебувають у спільній сумісній власності, бо набуті за час перебування у шлюбі. Єдиним варіантом вирішення такого спору обидва зазначають фактчну відмову від їх часток у праві спільної сумісної власності на автомобілі і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Метою позивачів за обома позовами є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - автомобіль. Отже, вимоги про стягнення на користь позивачів відповідної грошової компенсації за частку у власнсоті на спірні автомобілі треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідачів(залишення у власності в цілому ) та стягнення компенсації замість частки позивачів у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни).Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів).

Позивачі за первісним та зустрічним позовами не претендують на те, щоб автомобілі, якими по факту користуються окремо кожен з подружжя, залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією іншому за цю частку. Вони навпаки дали згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за їх частку у праві спільної сумісної власності на автомобілі від іншого з подружжя.

Як зазначено у вищезгаданій Постанові ВП ВС, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду .Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.Така платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що таке стягнення не призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі .

Отже, враховуючи вищенаведені висновки суду, принцип розподілу майна подружжя в натурі та фактичний порядок користування цим майном , а аткож межі заявлених позовних вимог суд приходить до висновку про наявність підстав стягнути на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці вартості частки у праві спільної власності на цей автомобіль у розмірі 290 183 гривень ( 780 000 грн.вартість автомобіля, що залишається у власності ОСОБА_2 199 633 грн вартості автомобіля, що залишаєтьяс у власності ОСОБА_1 = 580 367 грн / 2).

При цьому слід відмовити у задоволенні позовних вимог первісного позову про виділення у користування ОСОБА_2 та припинення права спільної сумісної власності подружжя на транспортний засіб марки Ніссан, р/н НОМЕР_1 оскільки ці вимоги є зайвими та не відповідають належному способу захисту порушеного права.

Оскільки річ є неподільною, позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на це майно. Проте, унаслідок такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.

Щодо вимог позовів про поділ нерухомого майна.

На підставі договору дарування від 19.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А., зареєстрований в реєстрі за № 3405, ОСОБА_2 набула у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 . Право власності ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.12.2013 року, номер запису про право власності 3930319. Як вбачається з вказаного договору, оціночна вартість відчужуваного майна становить 33 730 грн.

В матеріалах справи містяться податкові декларації ОСОБА_2 за період з 2013 по 2022 рік.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Шуміловою Н.І. на підтвердження участі саме позивачеа у організації та оплаті проведення ремонтно-будівельних робіт у вказаній квартирі, а також у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , надано відповідь на її адвокатський запит ОСОБА_8 , будівельника. У листі зазначено, що останній на замовлення ОСОБА_1 виконував будівельні роботи з травня 2012 року по жовтень 2019 року в офісі нотаріуса - квартирі АДРЕСА_5 . Також з червня по вересень 2020 року на замовлення ОСОБА_1 виконував будівельні роботи в квартиріпо АДРЕСА_2 . Чітко зазначено перелік робіт та загальну вартість оплачених ОСОБА_1 будівельних послуг.

Суд не може прийнятидо уваги вказаний лист як належний та достеменний доказ, оскільки він взааглі не відповідає жодному виду письмових доказів, незрозумілим є яка особа і на підставі яких повноважень склала цей лист, чим підтверджуються зазначені в ньому відомості.

Також представником позивача надано копії рахунків-фактур за 2013, 2016, 2019 роки на купівлю переліку будівельних матеріалів з зазначенням : «замовлення АДРЕСА_7 » - на загальну суму 297 378 грн, та за 2019-2020 роки з зазначенням : «замовлення Адміральська, 19, Женя» - на загальну суму 282 835 грн .

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як викладено у постановахВС КЦСвід 27.01.2022 року у справі № 686/8610/17, у справі №334/7560/20 від 19.10.2022 р., для виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Отже, наведені положення закону встановлюють підстави обмеження (втручання) у права особистої власності одного з подружжя, внаслідок яких зменшується обсяг правомочностей колишнього одноосібного власника майна. Тому у статті 62 СК Українипередбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК Українивбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати, необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визначення такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

При посиланні на вимоги статті 62 СК Українияк на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач повинен довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Так, позивач за первісним позовом, посилаючись на істотне збільшення вартості первинного об`єкта нерухомості, який набутий відповідачкою за договором дарування, зазначає на збільшення вартості майна, надаючи при цьому до суду лише звіт про ринкову вартість майна станом на час звернення до суду, а також на зазначення оціночної вартості цього ж майна на час набуття в 2013 році. Обгрунтовує також свої вимоги збільшенням вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, надаючи при цьому копії рахунків на придбання будівельних матеріалів .

По-перше, замовлення певних будівельних матеріалів та будівельних послуг не є тими власними трудовими затратами позивача в розумінні положень ст. 62 СК України.

По-друге , якщо і було за час перебування у шлюбі зроблено ремонт у спірній квартирі то це був поточний ремонт без капітального переобладнання, оскільки жодних значних перетворень цей об`єкт нерухомості не зазнав отже проведення такого ремонту не можна вважати таким, що істотно збільшили вартість майна.

Щодо наданих звітів про оціночну вартість квартири, то з цих доказів не вбачається, що різниця у вартості виникла не в наслідок зміни ринкової ціни, коливання курсу валют тощо.

Отже, позивачем не доведеноналежними та допустимими доказами як те, що збільшення вартості майна є істотним , так і те, що у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Враховуючи вищевикладе, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя - не підлягають задоволенню за недоведеністю.Як наслідок, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідачки на його користь 533 734,00 грн. в якості компенсації вартості частини цієї квартири .

Вимога зустрічного позову про визнання об`єктом особистої власності ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_5 також не підлягають до задовлення як зайво заявлена, оскільки вказана квратира належить їй на праві особистої приватної власності на підставі закону.

Згідно договору купівлі-продажу від 14.05.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. , відповідачка ОСОБА_2 придбала однокімнатну квартиру , загальною площею 29,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно п. 7 зазначеного договору купівлі-продажу від 14.05.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. - цей договір вчинено за письмовою згодою чоловіка покупця, яким є ОСОБА_1 , про те, що гроші, зая кі придбається зазначене в договорі купівлі-продажу майно, є особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_2 , справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом, які виклдаені окремо, додані до договру та зберігаються у справах приватного нотаріуса.

Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи згідно заяви від 14.05.2020 року за реєстровим номером № 281 , ОСОБА_1 надав приватному нотаріусу Ласурія С.А. заяву, в якій зазначив, що йому відомо про купівлю його дружиною ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В заяві ОСОБА_1 зазначає, що гроші, за які вона придбає зазначену в договорі квартиру, є її особистою приватною власністю. При цьому він стверджує, що надалі до цього майна він не матиме ніяких майнових та фінансових претензій.

При посвідчені вказаної заяви приватним нотаріусом йому були роз`яснені вимоги ст.ст. 60-73, 97 СК України.

Також в матеріалах нотаріальної справи міститься заява ОСОБА_2 від 14.05.2020 року яку надано приватному нотаріусу Ласурія С.А. заяву, в якій зазначила, що гроші, за які вона придбає квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ., є її особистою приватною власністю та не є спільною сумісною власністю подружжя, і осбі, які б могли порушити питання про визначення за ними права власнсоті на ззаначені грошові кошти відповідно до ст. 60-65,74 та 97 СК україни немає. Продавці за договром ознайомлені з вкзанаою заявою.

В подальшому згідно договору дарування від 06.09.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А. за реєстровим номером 472, відповідачка ОСОБА_2 подарувала однокімнатну квартиру, загальною площею 29,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 .

Згідно п. 3.3 вказаного Договору дарувальник довела до відома обдарованого, що квартира перебуває в її особистій приватній власності, набута за час перебування у зареєстрованому шлюбі, але за її особисті грошові кошти, про що нею подано відповідна заява.

Таким чином судом встановлено, що як на час звернення до суду, так і нас розгляду справи судом квартира за адресою АДРЕСА_2 не перебува у власності відповідачки ОСОБА_2 отже незрозумілими є вимоги як первісного позову про виділення цієї квартири у корситування ОСОБА_2 та припинення сумісної власності сторін на квартиру, так і вимоги зустрічного позову про визнання цієї квартири об`єктом особистої власності ОСОБА_2 .

Згідно договору купівлі-продажу від 22.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. , зареєстрованогов реєстрі за № 853, відповідачка ОСОБА_2 придбала нежитлові приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності ВласовоїС.Я. зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.10.2020 року, номер запису про право власності - 38793312.

Згідно змісту вказаного Договору цей договір вчинено за письмовою згодою чоловіка покупця, яким є ОСОБА_9 , про те, що гроші, зая кі придбається зазначене в договрі купівлі-продажу майно, є особистою приватною власністю його дружини ОСОБА_2 , справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом, які виклдаені окремо, додані до договру та зберігаються у справах приватного нотаріуса.

Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи, згідно заяви від 20.10.2020 року за реєстровим номером № 843 , ОСОБА_1 надав приватному нотаріусу Ласурія С.А, заяву, в якій зазначив, що йому відомо про купівлю його дружиною ОСОБА_2 нежитлових приміщень магазину за адресою: АДРЕСА_1 .

В заяві ОСОБА_1 зазначає, що гроші, за які вона придбає зазначені в договорі нежитлові приміщення магазину, є її особистою приватною власністю. При цьому він стверджує, що надалі до цього майна він не матиме ніяких майнових та фінансових претензій. При посвідчені вказаної заяви приватним нотаріусом йому були роз`яснені вимоги ст.ст. 60-73, 97 СК України.

Як викладено у висновках про правильне застосування норм права у Постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).

Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин.

У статті 65 СКУкраїни передбачено, зокрема, щодружина, чоловікрозпоряджаютьсямайном, щоєоб`єктомправаспільноїсумісноївласностіподружжя, завзаємноюзгодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).

Так, при купівлі ОСОБА_2 нежитлового приміщення магазину та однокімнатної квартири ОСОБА_1 надав нотаріусу заяву, якою фактично надав згоду на придбання дружиною цих приміщень у особисту приватну власність, а ен у спільну сумісну власність подружжя, зазначивши, що гроші, за які дружина придбає нежитлові приміщення магазину та квартиру, є її особистою власністю.

Також зазначив, що надалі до цього майна він не матиме ніяких майнових та фінансових претензій.

Також в цих нотаріально посвідчених заявах , позивач визнав, що при їх посвідчені ви приватним нотаріусом йому були роз`яснені вимоги ст.ст. 60-73, 97 СК України.

Отже, враховуючи диспозитивність та свободу дій сторін у приватних та сімейних правовідносинах, принцип свободи і одностороннього правочину, надання одним з подружжя ( ОСОБА_1 ) згоди іншому з подружжя ( ОСОБА_2 ) на набуття майна в її особисту приватну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорах купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, більш того, доведена до відома і інших контаргенітв за договорами - то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна НЕ в спільну сумісну власність.

Заперечення представника відповідача за зустрічним позовом стосовно того, що такі заяви не є договром про поіл спільного мйана подружжя, отже не мають братися судом до уваги не приймаються судом як помилкові.

Таким чином, нежитлові приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , як і квартира за адресою: АДРЕСА_8 були набуті ОСОБА_2 в період шлюбу у особисту приватну власність.

За такого, вимоги первісного позову про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 - до задоволення не підлягають.

Як наслідок слід відмовити і у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь 372 561,00 грн. в якості компенсації вартості частини вартості спільного майна подружжя нежитлових приміщень магазину промислових товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , а також 409 584,50 грн. в якості компенсації вартості частини квартири АДРЕСА_1 , .

Вимоги зустрічного позову про визнання об`єктом особистої власності ОСОБА_2 нежитлових приміщень магазину промислових товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 є обгрунтованими, доведеним належними доказами , отже підлягають до задоволення.

При цьому вимоги зустрічного позову про визнання об`єктом особистої власності ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4 задволенню не підлягають, оскільки на час розгляду справи вона розпорядилася цим майном та квартира не належить їй на праві власності . Так, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Отже задоволення вимог зустрічного позову в цій частині за умови відмови у задоволенні вимог первісного позову про визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя та за умови вибуття цієї квартири з власності позивачки взагалі не відповідає критеріям належного способу захисту порушеного права.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Так, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1266 грн ( 290 183/ 1 705 879 грн х 7443 грн).

Так, з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1371 грн ( за дві задоволені з чотирьох заявлених позовних вимог : 2742 грн /4 х 2).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 12-13, 79-84, 141, 259-264, 273, 352 ЦПК України, суд , -

УХВАЛИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) про поділ майна подружжя в частині стягнення в якості компенсації вартості майна подружжя частину вартості транспортного засобу та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в частині стягнення в якості компенсації вартості майна подружжя частину вартості транспортного засобу марки TOYOTA CAMRY, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 компенсацію вартості частки у праві власності на автомобіль марки марки NISSAN QASHQAI, 2019 р.в., білого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 290 183 ( двісті дев`яносто тисяч сто вісімдесят три) грн.

У задоволенні позовних вимог первісного позову про визнання спільною сумісної власності подружжя двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 відмовити.

У задоволенні позовних вимог первісного позову про виділення у користування ОСОБА_2 та припинення права спільної сумісної власності подружжя на майно: нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та транспортний засіб марки Ніссан, р/н НОМЕР_1 відмовити.

У задоволенні позовних вимог первісного позову про стягнення на користь ОСОБА_1 до ОСОБА_2 компенсацію вартості частки у праві власності на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , нанежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 відмовити.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в частині визнання об`єктами особистої власності ОСОБА_2 нерухомого майна задовольнити частково.

Визнати об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_2 нежитлові приміщення магазину, загальною площею 28,6 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 .

В задоволенні вимог зустрічного позову про визнання об`єктами особистої приватної власності АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1266 грн .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1371 грн .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 09.07.2024 року.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО