Справа № 466/6772/24
Провадження № 4-с/466/27/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року м. Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Невойт П.С.

з участю секретаря Климочко Павляк С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів) Рибчак А.М. та зобов`язання вчинити певні дії

за участі державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Львів) Рибчак А.М.

В С Т А Н О В И В:

24.06.2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів) Рибчак А.М. та зобов`язання вчинити певні дії, в якій просить суд:

визнати бездіяльність головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Рибчак А.М. у виконавчих провадженнях про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів - неправомірною;

зобов`язати головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Рибчак А.М. вчинити необхідні дії щодо примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів;

зобов`язати начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Савойника Р.П. вжити дієвих заходів для неухильного дотримання державною виконавчою службою вимог ЗУ «Про виконавче провадження»;

стягнути з Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування вимог заявник скарги зазначив, що на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 24.02.2020р., згідно виконавчого листа № 465/5134/15-ц від 27.03.2020 в Шевченківському ВДВС у м.Львові знаходиться об`єднане виконавче провадження №69827151 (№61675797, №64397162, №68376227, №68376622) про примусове стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 грошових коштів на загальну суму 1 876 979, 95 грн.

Незважаючи на те, що боржник ОСОБА_2 добровільно не виконував судові рішення, головний державний виконавець Шевченківського ВДВС Рибчак А.М. протягом чотирьох років виконавчі дії в повному обсязі не вчиняла.

Оскарження бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб органів ДВС передбачено частиною першою ст.74 ЗУ "Про виконавче провадження".

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

В матеріалах виконавчого провадження відсутні достовірні відомості вжитих державним виконавцем ОСОБА_3 дієвих заходів для виявлення коштів на банківських рахунках боржника, належних йому часток у спільному майні (квартири, земельні ділянки, транспортні засоби, тощо), наявності доходів від підприємницької діяльності, про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника з метою виявлення нерухомого та рухомого майна, опису та арешту такого майна і що такі заходи виявилися безрезультатними.

Згідно 3 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, розглядати у встановлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Зважаючи на те, що боржник відомий забудовник смт.Брюховичі впродовж тривалого часу свідомо та злісно ухиляється від виконання судових рішень (загалом з 2015р.), будучи стягувачем у виконавчому провадженні, скаржник неодноразово звертався до начальника Шевченківського ВДВС у м.Львові Західного міжрегіонального управління МЮ України (Львів) Савойника Р.П. з клопотанням зобов`язати головного держвиконавця Рибчак А.М.:

а) витребувати у боржника декларації про доходи та майно, зокрема, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України. За злісне ухилення від виконання законних вимог державного виконавця притягнути боржника до відповідальності.

б) отримати інформацію, яка міститься в державних базах даних і реєстрах у тому числі електронних про майно, доходи боржників; витребувати від банківських, податкових та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків, рух коштів та операції за рахунками, Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Згідно ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до вимог закону, не допускаючи в своїй діяльності недбалості, порушень прав та законних інтересів громадян.

За змістом частини восьмої ст.48 Закону України "Про виконавче провадження" Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Періодичність проведення таких перевірок чітко визначено законом, тобто такі перевірки мають вчинятися державним виконавцем систематично, а не одноразово.

Докази на підтвердження періодичного проведення таких перевірок в матеріалах виконавчих проваджень щодо боржника ОСОБА_2 відсутні.

Відтак, відсутність у постановах державного виконавця ОСОБА_4 .М обґрунтованих доводів стосовно належного та повного вчинення нею визначених законом дій щодо розшуку майна для погашення боргу дає підстави вважати передчасним висновок про відсутність такого майна у боржника.

На підставі вище наведеного заявник просить суд скаргу задовольнити.

Заявник в судове засідання не прибув, причин не прибуття суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду скарги.

Державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Львів) Рибчак А.М. подала відзив на скаргу та в судовому засіданні заперечила проти вимог скарги, вважає їх безпідставними, оскільки вона діяла правомірно та в межах Закону України «Про виконавче провадження».

ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, причин не прибуття суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду скарги.

Заслухавши пояснення державного виконавця, з`ясувавши обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч.1 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

В судовому засіданні встановлено, що в Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів) знаходяться зведене виконавче провадження № 69827151 про стягнення солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 грошових коштів на загальну суму 3111243,83 грн.

Згідно даних АСВП солідарна заборгованість боржника ОСОБА_2 становить 1876979,95 грн.

Виконавчі провадження перебувають на виконані повторно.

Державним виконавцем скеровано запити в реєструючі органи з метою перевірки майнового стану боржника.

Державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, однак у боржника відсутні відкриті рахунки у банківських установах.

Державним виконавцем винесено постанову про майна боржника, на підставі якої зареєстровано обтяження нерухомого майна.

Згідно відповідей ДФС та ПФУ боржник не працює та доходів не отримує, відкритих рахунків у банківських установах не має.

Згідно відповіді МВС у боржника відсутні транспортні засоби, належні йому на праві власності.

Згідно Інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно у боржника наявне нерухоме майно, належне йому на праві власності, проте наявна ухвала Шевченківського районного суду м.Львова по справі №466/9279/18 від 26.112018 про накладення арешту на все майно боржника, що унеможливлює його реалізацію. Налкладення арешту на майно вирішувалося у справі № 466/9583/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики за договором. У справі 23 квітня 2019 року Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення, однак заходів забезпечення позову не скасовано.

При виході за адресою, вказаною у виконавчому документі з метою перевірки майнового стану боржника встановлено, що останній за цією не проживає та не зареєстрований, що підтверджується відповіддю Брюховицької селищної ради.

Частиною 10 ст.440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

У відповідності до вимог ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно. При цьому державному виконавцеві слід вчинити відповідні дії, передбачені ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною 10 ст.440 ЦПК України.

Так, судом встанловлено, що державним виконавцем неодноразово скеровувались виклики на адресу боржника, проте до державного виконавця боржник не з`являвся, також виставлено платіжні вимоги у банківські установи з метою списання коштів у разі їх наявності на рахунках боржника.

Окрім цього, боржник ОСОБА_2 обмежений у праві виїзду за межі України ухвалою Галицького районного суду міста Львова по справі №461/7430/18 від 19.10.2018 за поданням головного державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Рибчак А.М. по виконавчому провадженні ВП№56380796. Постановою Львіського апеляційного суду від 13.01.2020 ухвала суду залишена без змін.

30.10.2018 на виконання вищезазначеного виконавчого документа державним виконавцем передано пакет документів з метою реалізації арештованого майна боржника, а саме - земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 .

20.11.2018 ДП «СЕТАМ» (м. Київ, вул. Стрілецька,4-6) проведено торги з реалізації лоту №312630, а саме - земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 . Лот продано за ціною 118856,40 грн.

27.11.2018 кошти, що надійшли від реалізації майна боржника у сумі 102178,35 грн. перераховано стягувачу. Також перераховано 10217,83 грн. виконавчого збору,299,22 грн. витрат виконавчого провадження та 6110,00 грн. витрат за проведення експертної оцінки арештованого майна.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (ч.2 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку передбаченому законом (ч.2 ст.4 Закону України «Про державну виконавчу службу»).

Відповідно до п. 1 ч .2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження», заходи для виконання рішення суду.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

У пункті 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (стаття 2 Закону N 1404-VIII).

Пунктом 3.12 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, встановлено, що організацію розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо). Крім того, державний виконавець здійснює вихід за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника.

Відповідно до вимог ст. 36 Закону України "Про виконавче провадження", розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Згідно ч.8 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

У відповідності п. 1 Розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5, виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Відповідно до п.1.5.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №489/20802, акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події. Разом з тим, матеріали не містять такого акту, складеного державним виконавцем.

За таких обставин, суд вважає, що заходи вжиті державним виконавцем щодо перевірки та розшуку майна боржника можна вважати належними та такими, що відповідають вимогам ЗУ " Про виконавче провадження".

З долучених до відзиву на запит виконаця відповідей вбачається, що остання інформація у виконавчому провадженні надійшла 05.07.2024 року від оргнаів щодо майнового та фінансового стану Боржника.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, №18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

У відповідності до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відтак, за наведеного вбачається, що вимоги скарги ОСОБА_1 в частині бездіяльності державного виконавця та зобов`язання вчинити дії щодо примусового виконання судових рішень суду є безпідставними та в цій частині не підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

З врахуванням вищенаведеного, а також того, що станом на час розгляду скарги за результатами дій державного виконавця частина коштів по даному виконавчому провадженню перераховано стягувачу. Суд дійшов висновку, що державним виконавцем вчинено достатньо заходів для примусового виконання рішення, отриманої виконавцем інформації достатньо для однозначного висновку про відсутність у боржника майна, на яке ще може бути звернено стягнення.

Щодо заявлених вимог у скарзі в частині зобов`язання начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Савойника Р.П. вжити дієвих заходів для неухильного дотримання державною виконавчою службою вимог Закону України «Про виконавче провадження», суд звертає увагу на те, що згідно вимог ч. 1, 2 ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), а тому з тих підстав, що заявник просить вжити дієвих заходів для неухильного дотримання державною виконавчою службою вимог Закону України «Про виконавче провадження», в цій частині вимоги скарги до задоволення не підлягають.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги скарги в цій частині не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В підтвердження понесених заявником судових витрат на професійну правничу допомогу суду не було надано жодних доказів.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи те, що заявником не подано суду документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Керуючись ст. ст. 258, 260, 353, 354, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

П О С Т А Н О В И В:

у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів) Рибчак А.М. та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Ухвала може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали апеляційної скарги.

Повний текст ухвали складено 10 липня 2024 року.

Суддя: П. С. Невойт