КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/14026/23

15 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Попова Віталія Олексійовича на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Букіної О.М. у цивільній справі за позовом Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, -

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року представник Державної служби України з безпеки на транспорті звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 у справі № 260/141/21 було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті, а саме:

- визнано протиправним та скасовано наказ голови Державної служби України з безпеки на транспорті ОСОБА_1 від 17.03.2021 року №384-к «Про звільнення ОСОБА_2 »;

- поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області з 22 березня 2021 року;

- стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: з 22 березня 2021 року по 06 вересня 2021 року, із утриманням із цієї суми обов`язкових платежів (податків та зборів) у розмірі 35 076,66 грн.;

- допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області та в частині стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 5 999,96 грн.

Стверджує, що дане рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 у справі № 260/141/21 було залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2022, а ухвалою Верховного Суду від 02.06.2022 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті.

Вказує, що на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 у справі № 260/141/21 позивачем було здійснено виплату ОСОБА_3 , як незаконно звільненому працівнику, у розмірі 33 006,76 грн.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 1139 ОСОБА_1 був призначений головою Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека).

Вказує, що наказом Укртрансбезпеки № 384-к від 17.03.2021 «Про звільнення ОСОБА_2 » за підписом ОСОБА_1 було звільнено ОСОБА_2 з посади старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Державної служби України з безпеки на транспорті Закарпатської області.

Посилається, що зі змісту наказу Державної служби України з безпеки на транспорті № 384-к від 17.03.2021 «Про звільнення ОСОБА_2 » вбачається, що рішення про звільнення ОСОБА_2 було прийнято та реалізовано ОСОБА_1 як керівником суб`єкта призначення.

Зазначений наказ був предметом розгляду справи № 260/1415/21 та рішенням суду був визнаний протиправним та скасований, що й слугувало підставою для поновлення ОСОБА_2 на посаді та виплати розміру вимушеного прогулу.

У зв`язку із наведеним вище вважає, що ОСОБА_1 було завдано позивачу шкоду у розмірі 35 076,66 грн.

З огляду на вище викладене, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 35 076,66 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року позов Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Державної служби України з безпеки на транспорті (, адреса: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 51,) матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника у розмірі 35 076 гривень 66 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 29 квітня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Попов Віталій Олексійович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи.

Зазначає, що з огляду на підстави звернення з позовом та обґрунтування позовних вимог, предметом спору у даній справі є відшкодування в порядку регресу збитків державному бюджету завданих шляхом звільнення працівника під час реалізації компетенції Голови Укртрансбезпеки (як посадовою особою публічної служби).

Вказує на те, що Укртрансбезпека не призначала ОСОБА_1 на посаду голови Державної служби України з безпеки на транспорті, а отже не є суб`єктом призначення по відношенню до нього.

Таким чином, Укртрансбезпека не є органом, який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, не є суб`єктом призначення по відношенню до ОСОБА_1 , Положенням про Укртрансбезпеку позивача наділено вичерпним переліком прав, які є необхідними для виконання покладених на нього завдань, при цьому, а ні Конституцією України, а ні законами України, а ні Положенням про Укртрансбезпеку позивача не наділено правом звернення до суду з позовом про відшкодування в порядку регресу збитків спричинених державному бюджету Головою Укртрансбезпеки під час реалізації ним компетенції. Отже, з огляду на зазначене, можна зробити висновок про відсутність у Укртрансбезпеки цивільної процесуальної дієздатності на звернення з позовом до суду про відшкодування в порядку регресу збитків державному бюджету завданих в результаті звільнення працівника під час реалізації компетенції Голови Укртрансбезпеки (як посадовою особою публічної служби).

Вважає, що суд першої інстанції неправильно визначив природу правовідносини, що склалися між сторонами та, як наслідок, не правильно визначив правові норми, що підлягають застосуванню. Безпідставно послався на постанову Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», постанову Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», а також правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 12.07.2023 у справі № 663/1169/20, адже дана справа не є аналогічною.

Вказує на те, що жодний з доказів наданих відповідачем на підтвердження обставин, якими обґрунтовані заперечення проти задоволення позовних вимог не досліджувався та не оцінювався судом. Також суд першої інстанції не обґрунтував у своєму рішенні підстав незастосування норм права (в тому числі спеціального закону), на які послався відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог.

Зазначає, що у справі №260/1415/21 позов не заявлявся про визнання протиправними дій або бездіяльності самого ОСОБА_1 , то судом не досліджувались питання протиправності його дій або бездіяльності, належного чи неналежного виконання ним посадових обов`язків і не ухвалювалось рішення з цього приводу.

Вважає, що при вирішенні питання про стягнення шкоди спричиненої державному бюджету в порядку регресу до участі у справі мають бути залучені у якості співвідповідачів всі особи, які приймали участь у процедурі звільнення ОСОБА_4 для вирішення питання про стягнення з них шкоди пропорційно до ступеню вини кожного з них. Позивачем не залучено всіх належних відповідачів у даній справі, що в свою чергу має наслідком ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.

Окрім того, вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у справі, яка не підсудна цивільному суду. Суд не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду наведений у постанові від 05.12.2018 року під час розгляду справи №818/1688/16 (пункти 48-50), згідно якого даний спір не відноситься до цивільно-правового і не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

27 червня 2024 року до Київського апеляційного суду від представника позивача Державної служби України з безпеки на транспорті Сусло Людмили Анатоліївни надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначала, що не погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що у позивача відсутня цивільна дієздатність звертатись до суду із регрес ними позовом.

Також представник не погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в даному випадку відповідач не є суб`єктом владних повноважень і не має підпадати під юрисдикцію адміністративного судочинства. Вказує на те, що розпорядженням КМУ від 13 вересня 2021 року № 1080-р відповідача було звільнено з посади Голови Державної служби України з безпеки на транспорті з 15 вересня 2021 року за власним бажанням.

З урахуванням вище викладеного просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, та сторонами не заперечується, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 1139 ОСОБА_1 призначено головою Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека).

Наказом Укртрансбезпеки № 384-к від 17.03.2021 «Про звільнення ОСОБА_2 » за підписом ОСОБА_1 було звільнено ОСОБА_2 з посади старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Державної служби України з безпеки на транспорті Закарпатської області.

Зі змісту наказу Державної служби України з безпеки на транспорті № 384-к від 17.03.2021 «Про звільнення ОСОБА_2 » вбачається, що рішення про звільнення ОСОБА_2 було прийнято та реалізовано ОСОБА_1 як керівником суб`єкта призначення.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 року у справі № 260/141/21, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме:

- визнано протиправним та скасовано наказ голови Державної служби України з безпеки на транспорті ОСОБА_1 від 17.03.2021 року №384-к «Про звільнення ОСОБА_4 »;

- поновлено ОСОБА_4 на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області з 22 березня 2021 року;

- стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: з 22 березня 2021 року по 06 вересня 2021 року, із утриманням із цієї суми обов`язкових платежів (податків та зборів) у розмірі 35 076,66 грн.;

- допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області та в частині стягнення на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 5 999,96 грн.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 року у справі №260/141/21, - залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 02.06.2022 року, відмовлено у відкритті касаційного провадження за скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2022 року у справі № 260/1415/21.

На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 у справі № 260/141/21 Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату коштів ОСОБА_3 , як незаконно звільненому працівнику, у розмірі 33 006,76 грн.

Задовольняючи позовні вимоги Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника суд першої інстанції посилався на те, що звільнення ОСОБА_4 відбулося із порушенням вимог закону на підставі наказу голови Державної служби України з безпеки на транспорті ОСОБА_1, тому саме відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення, має нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповіднодо Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згодана обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) указано, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається згідно з цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовомдо адміністративного суду.

У справі, яка переглядається судом встановлено, що ОСОБА_1 займав посаду Голови Державної служби України з безпеки транспорту. 17 березня 2021 він видав накази про звільнення з роботи із займаної посади ОСОБА_4 , у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

У подальшому вказаний наказ був скасований у судовому порядкуза рішенням суду.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації

у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення судупро поновлення на роботі.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справахпро відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення судупро поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду,що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року залишеному без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2022 року було встановлено факт незаконного звільнення ОСОБА_4 за наказом відповідача.

В подальшому ухвалою верховного Суду від 02 червня 2022 року було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної служби україни з безпеки на транспорті на рішення судів першої та апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Факт незаконного звільнення працівника встановлений судами й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників.

Таким чином, ОСОБА_1 , як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зробив обґрунтовані висновки про задоволення позову Державної служби України з безпеки на транспорті про відшкодування матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що при вирішенні питання про стягнення шкоди спричиненої державному бюджету в порядку регресу до участі у справі мають бути залучені у якості співвідповідачів всі особи, які приймали участь у процедурі звільнення ОСОБА_4 для вирішення питання про стягнення з них шкоди пропорційно до ступеню вини кожного з них. Позивачем не залучено всіх належних відповідачів у даній справі, що в свою чергу має наслідком ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Указане спростовує посилання апеляційної скарги про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівників несуть інші особи, які приймали участь у звільненні працівників, зокрема виготовляли накази про звільнення та погоджували їх.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18 (провадження № 61-3858св19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно застосували відповідні норми КЗпП України, а судова практика Верховного Суду щодо їх застосування є сталою та сформованою.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Попова Віталія Олексійовича.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Попова Віталія Олексійовича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: