ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5891/23
Провадження № 2/210/336/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 липня 2024 року

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді: Вікторович Н.Ю.,

за участі секретаря судового засідання: Біди А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

26 жовтня 2023 року адвокат Касяьн М.С. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що 10 липня 2010 року між сторонами був укладений шлюб, який рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 листопада 2021 року було розірвано. В період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на теперішній час проживає разом з позивачем. Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 відповідно до Договору купівлі-продажу від 29 вересня 2018 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 , придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 09.08.2023 року по справі №210/1782/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власність судом встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачем у шлюбі за кошти в сумі 14 900 доларів США. Кошти в розмірі 8000 доларів США були надані позивачем для придбання спірної квартири, на підтвердження чого представник позивача вказує, що відповідно до Договору дарування квартири від 02 червня 2010 року позивачу прийняла у дар квартиру АДРЕСА_2 . У подальшому, для придбання спірної квартири позивачем було укладено з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу обдарованої квартири за адресою: АДРЕСА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. 29.09.2018 року о 11 годині 10 хвилин та зареєстровано в реєстрі за №2430. Вказана квартира була продана за суму 8000,00 доларів США. Того ж дня, 29.09.2018 року о 12 годині 09 хвилин ОСОБА_2 придбав спірну квартиру, вказаний договір купівлі-продажу також був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. 29.09.2018 року та зареєстровано в реєстрі за №2432. Вказана квартира була придбана за суму 14 900 доларів США. Грошові кошти в сумі 8000 доларів США є особистою приватною власністю позивача та були спрямовані на купівлю спірної квартири за 14 900 доларів США. Щодо інших коштів в сумі 6900 доларів США, що були витрачені на купівлю спірної квартири, то під час розгляду справи №210/1782/22 було встановлено, що 5511,16 доларів США (спільні кошти подружжя) 29.08.2018 року були зняті з депозитного рахунку відповідача та спрямовані на купівлю спірної квартири. Інша сума в розмірі 1388,84 доларів США це були спільно накопичені кошти сторін. У зв`язку з викладеними обставинами позивач просила суд відступити від засади рівності часток при поділі спірної квартири, позивач має право на 3/4 частину спірної квартири, а відповідача 1/4 частину відповідну.

Ухвалою суду від 01 листопада 2023 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. (а.с. 34)

29 листопада 2023 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, в обґрунтування чого посилаючись на вимоги ст. 60 СК України зазначив, що спірна квартира була набута сторонами за спільні кошти та в період шлюбу, шлюбного договору між сторонами укладено не було, сторони не домовлялись на непоширення на спірну квартиру положень ст. 60 СК України. Посилаючись на п. 7.4 договору купівлі-продажу представник відповідача зазначив, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, було визнана позивачем в момент оформлення права власності на спірну квартиру, де зазначено, що покупець купує квартиру, за згодою дружини, що підтверджується відповідною її заявою, підпис на якій засвідчено нотаріально. При придбанні спірної квартири в особисту приватну власність при посвідченні даного договору позивач нотаріуса не повідомив, не просила визначити статус вказаного майна, як належного їй особисто. Кошти на придбання квартири були спільними, до придбання спірної квартири сторони тривалий час проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, заробітками, що свідчить про наявність інтересів сім`ї у придбанні квартири та спільних зароблених коштів, які і були використанні для придбання спірної квартири. Позивач зверталась до суду з позовом стосовно спірної квартири та просила визнати її особистою приватною вільністю, однак, в задоволенні вказаного позову їй було відмовлено. Позивач не довела перед судом належними та допустимими доказами, що кошти на придбання квартири АДРЕСА_4 були її особистими та отриманні від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , не витрачались на придбання спірної квартири, яка є предметом спору.

08 грудня 2023 року на адресу суду від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7 надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача зазначив, що Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 травня 2023 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року був встановлений факт того, що спірна квартира є об`єктом спільного майна колишнього подружжя, яка 29.08.2018 року була придбана в тому числі і за кошти, отримання від продажу подарованої позивачу квартири. Частка внеску позивач в придбанні спірної квартири є значно більшою, ніж відповідача. При придбанні спірної квартири призваним нотаріусом позивачу було роз`яснено, що вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власністю подружжя, незалежно від того, на кого із подружжя вона буде оформлена. Нотаріально посвідчена згода позивача на придбання спірної квартири є стандартним документом, який оформляється під час укладання таких договорів, якщо хтось зі сторін перебуває у шлюбі. Позивач у період з 05.08.2015 року по 01.06.2018 року перебувала у декретній відпустці, з 27.04.2018 року відповідач був звільнений з роботи і доходу не мав. Заробітна плата за 2017-2018 роки, складала приблизно 10 000,00 грн на місяць, на яку жила родина з трьох осіб. Інших доходів сім`я не мала. Заощадження які були зроблені в період шлюбу з 2010 року були використанні на придбання 18.10.2017 року квартири за адресою АДРЕСА_5 .

08 липня 2024 року на адресу суду від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7 надійшли письмові пояснення в яких представника позивача посилаючись на обґрунтування наведенні в позовні заяві та у відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити та проводити розгляд справи без його участі та участі позивача.

08 липня 2024 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 на адресу суду надійшла заява, в якій представник відповідача посилаючись на обґрунтування наведені у відзиві на позовну заяву, просив суд проводити розгляд справи без участі відповідача та його представника та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 01 травня 2023 року за результатами розгляду цивільної справи №210/1782/22 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю було відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 травня 2023 року залишено без змін.

Звертаючись до суду з позовом у цивільній справі №210/1782/22 ОСОБА_1 просила суд: визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, припинивши поширення правового режиму спільного сумісного майна на дану квартиру.

Відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так з рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 01 травня 2023 року за результатами розгляду цивільної справи №210/1782/22 та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року судом встановлено, що 10 липня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, про що в Центрально-Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області вчинено актовий запис №315 (а.с.10).

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 листопада 2021 року по справі №216/5178/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.10).

Під час шлюбу ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2018 року, укладеного між ним та ОСОБА_4 , придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору вартість квартири становить 49 469,00 гривень. Договір зареєстровано в реєстрі за №2432. (а.с.17). Експертна вартість квартири - 136200 грн.(п.2.2. Договору).

29 вересня 2018 року ОСОБА_1 також було складено заяву, у якій вона зазначила згоду на купівлю та укладання за ціну та на умовах на його розсуд договору про купівлю її чоловіком ОСОБА_2 квартири за адресою АДРЕСА_1 . Вона підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю. Придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. При цьому договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає спільному волевиявленню.

Судом першої інстанції під час розгляду справи №210/1782/22 встановлено, що за час перебування у шлюбі, а саме 29 вересня 2018 року, сторони придбали спірну квартиру АДРЕСА_4 , яка була зареєстрована на праві власності за Відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири. Як встановлено з умов договору, ціна квартири становила 49469,00 грн.

Суд відхилив доводи сторони відповідача про те, що дійсна вартість спірної квартири 14900,00 дол. США. Так в матеріалах справи міститься копія розписка гр. ОСОБА_4 від 29 вересня 2018, з якої встановлено, що вона отримала від Відповідача у справі за продаж квартири АДРЕСА_4 кошти в сумі 14900 доларів США. Розписка складена у присутності свідків, з яких є сама Позивачка.

Достовірність даного доказу оспорюється стороною позивача, оскільки за час розгляду справи оригінал розписки не представлений суду.

Апеляційний суд в постанові від 09 серпня 2023 року зазначив, що погоджується з думкою суду першої інстанції, що позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно. Так вбачається, що в день придбання спірної квартири відповідачем було знято з депозитного рахунку 5500 доларів США, даних про переукладання даного депозиту немає. Крім того, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу у роки до купівлі спірної квартири відповідач мав стабільний високий дохід.

Також зазначене спростовує заява самої позивача від 29 вересня 2018 року, згідно якої гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю, та квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу. Позивач також зазначила, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї. Доказів того, що викладене у заяві на момент її складання не відповідало її внутрішній волі, не надано.

Крім того, апеляційний суд підкреслює, що договір купівлі-продажу спірної квартири було оформлено саме на відповідача, даних про його оспорення, визнання його недійсним немає.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі СК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом статті 61 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Натомість, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 22.02.2021 року у справі №756/2527/16, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15: «норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу від 01 травня 2023 року за результатами розгляду цивільної справи №210/1782/22, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року судами встановлено, що квартири за адресою: АДРЕСА_1 є спільної сумісною власністю подружжя, яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири. Відповідно до умов укладеного договору, ціна квартири становила 49469,00 грн., тобто доводи позивача та її представника, що спірна квартира була придбана за суму 14 900 доларів США, спростовується встановленими обставинами у вказаному рішенні.

Щодо посилання позивача та її представника, що спірна квартира була придбана за кошти отриманні позивачем від продажу подарованої їй квартири в розмірі 8000доларів США, а тому просила суд відступити від засад рівності часток при поділі спірної квартири, суд зазначає.

Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19):

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям

за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який

її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17

та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року в справі

№ 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права

на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно

від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Позивачем не надано суду доказів, що спірна квартира за адресою АДРЕСА_1 , була придбана за отриманні нею кошти від продажу належної їй на підставі Договору дарування квартири в розмірі 8000,00 доларів США, оскільки рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 травня 2023 року відхилено доводи сторін, що вартість спірної квартири за адресою АДРЕСА_1 становила 14 900 доларів США.

Крім того, судом під час розгляду цивільної справи №210/1782/22 було витребував від АТ КБ «ПриватБанк». відомості щодо наявності депозитних рахунків у відповідача та зняття з них коштів в день придбання квартири, згідно яких вбачається, що 29.09.2018 року ОСОБА_2 отримав виплату у касі у розмірі 5511,16 дол. США за депозитом. Також відповідачем були надані індивідуальні відомості про застраховану особу, відповідно до яких відповідач за 2010 рік отримав заробіток у розмірі 60115,07 грн., за 2011 рік 65684,54 грн., за 2012 рік 71677,28 грн., за 2013 рік 78538,04 грн., за 2014 рік 95723,23 грн., за 2015 рік 113839,61 грн., за 2016 рік 103972,84 грн., за 2017 рік 124819,62 грн., за 2018 рік 81200,97 грн.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, враховуючи встановленні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не доведені, тому і задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, у разі відмови позивачу у задоволенні його позову, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 3, 8, ч.3 ст. 22, 43, 46 Конституції України, ст.13 Закону України "Про охорону праці», ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 268, 1167, 1187 ЦК України, ст.ст. 4, 9, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Н. Ю. Вікторович