рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/3969/24

Номер провадження 2/495/2615/2024

26 червня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - одноособово судді Боярського О.О.,

при секретарі Кіяшко О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суд в м. Білгород-Дністровський справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 у якому просить суд:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 200.000,00 ( двісті тисяч) євро;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штраф у розмірі 422.789,00 (чотириста двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят дев`ять) грн., що є еквівалентом суми в розмірі 10.000 ( десять тисяч) євро по курсу НБУ на день подачі позову;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Позов мотивований тим, що 06 червня 2023 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідачка ОСОБА_2 власноручно склала розписку про отримання від ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 200.000 (двісті тисяч) євро строком на 6 (шість) місяців.

Грошові кошти відповідачка зобов`язувалась повернути в строк до 6 грудня 2023 року.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідачка, в разі порушення строку повернення грошових коштів, зобов`язалась сплатити на користь штраф у розмірі 10.000,00 (десять тисяч) євро.

Позивач вказує, що відповідачка ОСОБА_2 свої зобов`язання згідно умов боргової розписки у передбачені строки не виконала.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідачки з вимогою повернути гроші, однак ОСОБА_2 гроші не повертає.

Таким чином, станом на час звернення позивача до суду з вказаним позовом зобов`язання за договором позики відповідачем ОСОБА_2 не виконано, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 01 травня 2024 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено судове засідання.

22.05.2024 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , звернувся до суду із заявою, у якій просив залучити ОСОБА_4 до участі у справі за позовом ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 у якості третьої особи, посилаючись на те, що вказане рішення може вплинути на її права та законні інтереси, оскільки в Овідіопольському районному суді розглядалася справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, про визнання правочину з дарування нерухомості від ОСОБА_2 на її доньку - ОСОБА_6 - недійсним внаслідок його фраудаторності, скасування відповідних рішень державного реєстратора (справа 509/146/22).

Ухвалою суду від 05 червня 2024 року у задоволені заяви ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

В судове засідання сторони не з`явилися.

Відповідачка ОСОБА_2 надала до суду заяву про визнання позову, у якій зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 до неї визнає у повному обсязі, просить справу розглядати без її участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що 06 червня 2023 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідачка ОСОБА_2 власноручно склала розписку про отримання від ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 200.000 (двісті тисяч) євро строком на 6 (шість) місяців.

Грошові кошти відповідачка зобов`язувалась повернути в строк до 06 грудня 2023 року.

Позивач вказує, що крім того, відповідачка в разі порушення строку повернення грошових коштів, зобов`язалась сплатити на його користь штраф у розмірі 10.000,00 (десять тисяч) євро.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 свої зобов`язання згідно умов боргової розписки у передбачені строки не виконала.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідачки з вимогою повернути гроші, однак ОСОБА_2 грошові кошти, взяті у борг не повертає позивачу.

Станом на час звернення позивача до суду з вказаним позовом зобов`язання за договором позики відповідачем ОСОБА_2 не виконано.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 та обставини, на які позивач посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 11 ЦКУ: Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 202 ЦКУ вказує, що: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Частина 1 ст. 1046 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Заборгованість Відповідача перед Позивачем станом на дату складання позовної заяви не погашена.

Статтею 1047 ЦКУ визначені вимоги до форми договору позики, а саме договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно вимог ст. 1050 ЦКУ: Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У разі порушення зобов`язання згідно вимог ст. 625 ЦКУ: Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином грошова сума за договором позики підлягає стягненню в судовому порядку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі N 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі N 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі N 604/1038/16.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі N 544/174/17 (провадження N 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що "у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання "наявність боргового документа у боржника" варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на "знаходження" в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку".

З цього вбачається, що належними та допустимими доказами в цієї категорії справ є письмові докази розписка про отримання грошових коштів в борг та розписка кредитора про одержання виконання.

Відповідно до ст. 80 ЦПК, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Наявність у кредитора позивача по справі оригіналу відповідної розписки є достатнім доказом отримання відповідачем грошових коштів в борг, та їх неповернення у визначений строк.

Так, виходячи з вищенаведеного та наявних у справі доказів, суд вважає, що матеріалами справи підтверджено, що між виникли договірні відносини з приводу позики коштів.

В зазначений та обумовлений термін боржник ОСОБА_2 , кошти, взяті у борг не повернула, що кореспондує право кредитора - позивачки звернутися до суду за захистом своїх майнових прав, а саме з вимогою про стягнення з відповідача суми боргу.

Передбачена умовами розписки сума штрафу у розмірі 10.000,00 (десять тисяч) Євро в еквіваленті по курсу НБУ на день подачі позову складає суму в розмірі 422.789,00 (чотириста двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят дев`ять) грн.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення боргу за договором позики.

Відповідач під час розгляду справи позов визнав, у зв`язку з чим суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів та прийшов до висновку про обґрунтованість позову.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що вимоги позивачки є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню повністю, оскільки між сторонами виникли договірні відносини з приводу позики коштів, умови яких щодо своєчасного повернення грошових коштів відповідачем на час розгляду справи в суді не виконані, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 526, 527, 530, 533, 625, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 11, 13, 12, 81, 83, 89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , борг за договором позики від 06 червня 2023 року в розмірі 200.000,00 ( двісті тисяч) євро.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , штраф у розмірі 422.789,00 (чотириста двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят дев`ять) грн., що є еквівалентом суми в розмірі 10.000 ( десять тисяч) євро по курсу НБУ на день подачі позову.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судові витрати в розмірі 15412,52 грн.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О. Боярський