КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/8659/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Вакуленчик Інни Леонідівни в інтересах Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року у складі судді Луценка О.М.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, третя особа: комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району у м. Києві про визнання права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом у якому просив визнати за ним право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що 01 жовтня 1997 року він був прийнятий на роботу в ВАТ «Завод залізобетонних виробів №5» на посаду електромонтера 4-го розряду в котельню заводу по переводу з Ірпінського виконкому.

Згодом підприємство неодноразово перейменовувалось і на сьогоднішній день має назву Завод залізобетонних виробів приватного акціонерного товариства «Домобудівний комбінат №4».

21 квітня 1998 року ОСОБА_2 , як працівнику ВАТ «Завод залізобетонних виробів №5», було видано ордер №198 для вселення в гуртожиток по АДРЕСА_2 . Оскільки розселення по кімнатах в гуртожитках є компетенцією експлуатуючої організації, відповідно до вищевказаного ордеру, завідуючою гуртожитку його було поселено в кімнату НОМЕР_5. Згодом, з невідомих йому причин, його переселили в кімнату НОМЕР_3 у тому ж гуртожитку та видали відповідний ордер №944 від 3 листопада 2004 року. Вказаний ордер було видано за спільним рішенням керівництва (адміністрації) підприємства та профспілкового комітету ВАТ «Домобудівний комбінат №4» №26 від 3 листопада 2004 року.

23 листопада 2004 року було здійснено перенумерацію кімнат у гуртожитку, внаслідок чого його кімната була перенумерована з НОМЕР_3 в НОМЕР_4. Про дану перенумерацію йому стало відомо лише у 2018 році після того, як його адвокат отримав відповідь на адвокатський запит у вигляді технічного паспорту та поверхового плану будинку АДРЕСА_2 . Разом з цим, квитанції на оплату комунальних послуг йому приходять на кімнату НОМЕР_3 в квартирі АДРЕСА_3 .

Позивач зазначав, що на підставі ордеру №944 від 3 листопада 2004 року він у місячний термін звернувся за місцем своєї роботи з проханням надати дозвіл на реєстрацію його місця проживання у гуртожитку, оскільки вказаний гуртожиток належить підприємству. В свою чергу Голова правління ВАТ «Завод залізобетонних виробів №5» звернувся до акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» щодо його реєстрації в гуртожитку по АДРЕСА_2 . У відповідь на вказане звернення було повідомлено, що реєстрація мешканців у вказаному гуртожитку призупинена в зв`язку зі зміною статусу гуртожитку.

На даний час він постійно проживає в кімнаті за адресою АДРЕСА_1 і самостійно сплачує комунальні платежі за себе.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року позов ОСОБА_2 - задоволено.

В апеляційній скарзі Вакуленчик І.Л. в інтересах Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просить скасувати його та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог; вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що копія наявного в матеріалах справи ордера №944, виданого 03 листопада 2004 року ВАТ «ДБК-4» на право заселення в гуртожиток на АДРЕСА_2 (без зазначення кімнати), підтверджує зайняття 1-го ліжко-місця. Вказаний ордер був єдиною підставою для реєстрації та поселення в гуртожиток, що відносився до відомчого житлового фонду та був дійсний протягом 30 днів.

Скаржником вказано, що в подальшому гуртожиток було передано до комунальної власності територіальної громади Оболонського району у м. Києві згідно з пунктом 5 розпорядження № 2240 за місцем його розташування у встановленому порядку.

Зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що позивач ніколи на квартирному обліку в Оболонській районній в місті Києві державній адміністрації не перебував та не був зареєстрованим за адресою кімнати в гуртожитку, визнання права користування на яку є предметом судового розгляду в даній справі.

Посилається на те, що згідно з відповіддю АТ ХК «Київміськбуд» від 16 березня 2005 року, наданою на звернення позивача про реєстрацію в гуртожитку, з якої вбачається, що у зв`язку зі зміною статусу гуртожитку реєстрацію мешканців було призупинено.

Крім того вказує, що будь-яких доказів про незгоду та/або оскарження відповіді АТ ХК «Київміськбуд» про відмову у реєстрації позивача, останнім до матеріалів справи не надано, та не надано доказів звернення до суду з відповідним позовом про зобов`язання вчинити дії.

Зазначає, що факт відсутності заборгованості за житлово-комунальні послуги за особовим рахунком № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), відкритим по квартирі АДРЕСА_4 , підтверджує оплату наданих обслуговуючою організацією послуг, не може бути самостійним і беззаперечним доказом законності користування житловим приміщенням у вказаному будинку.

Окрім цього вказано, що в матеріалах справи наявний лист від 26 грудня 2023 року №02/4762 КП «Центр комунального сервісу», з якого вбачається, що жодного рахунку на ОСОБА_2 не відкрито.

Вважає, що не є доречним та обґрунтованим посилання суду на Примірне положення про гуртожитки, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №208, оскільки на час виникнення спірних правовідносин, такий нормативний акт втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року №582 «Про визнання такою, що втратила чинність, постанови Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року №208».

Звертає увагу суду на те, що районним судом не було взято до уваги посилання відповідача 2 на частину 4 статті 82 ЦПК України, відповідно до якої обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільний або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилається на те, що за інформацією з реєстру територіальної громади м. Києва ОСОБА_2 , в м. Києві не зареєстрований та інформація про його реєстрацію в м. Києві за період за період з 30 січня 2017 року по теперішній час відсутня (з дати дії цього реєстру).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Вважає, апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною.

Вказує, що заселився та проживає в кімнаті за ордером, а не за тимчасовим договором оренди приміщення, про який зазначає представник відповідача.

Зазначає, що законно проживає у своїй кімнаті на підставі ордеру, однак у зв`язку з тим, що відповідач не виконав свій обов`язок покладений на нього розпорядженням №1915 та не видав йому ордер повторно, він змушений відстоювати своє право в суді.

Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належно, а тому колегія суддів вважає за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення Вакуленчик І.Л. в інтересах Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, Пристинську М.В. в інтересах КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району у м. Києві», які просили апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 та його представницю адвоката Фліповську В.В., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення районного суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як убачається зі справи, 21 квітня 1998 року ОСОБА_2 , як працівнику ВАТ «Завод залізобетонних виробів №5», було видано ордер №198 для вселення в гуртожиток по АДРЕСА_2 (а.с. 24).

30 листопада 2004 року відповідачу видано ордер № 944 відповідно до якого його було переселено до кімнати НОМЕР_3 у тому ж гуртожитку. Вказаний ордер було видано за спільним рішенням керівництва (адміністрації) підприємства та профспілкового комітету ВАТ "Домобудівний комбінат № 4" № 26 від 03 листопада 2004 року. Також в указаному ордері міститься інформація, що він дійний протягом 30 днів (а.с. 22).

23 листопада 2004 року було здійснено перенумерацію кімнат у гуртожитку, внаслідок чого його кімната була перенумерована з НОМЕР_3 в НОМЕР_6.

Згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1915 від 20.10.2004 "Про будинки АТХК "Київміськбуд", визнано будівлі, зокрема, по АДРЕСА_2 , житловим будинком для малосімейних з 01.12.2004. Адміністрації та профспілковому комітету АТХК "Київміськбуд" наказано надати житлові приміщення сім`ям, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку у вказаному житловому будинку. Печерській РДА в м. Києві - затвердити спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету АТХК "Київміськбуд" про надання житлових приміщень, зокрема, у вказаному будинку, та видати ордери у встановленому порядку (а.с. 33,85).

Розпорядженням № 2240 від грудня 2004 року внесені зміни та доповнення до розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1915 від 20 жовтня 2014 року "Про будинки акціонерного товариства холдингова компанія "Київміськбуд", зокрема Оболонській районній в місті Києві державній адміністрації затвердити відповідні спільні рішення адміністрації та профспілкового комітету акціонерного товариства холдингової компанії "Київміськбуд" про надання житлових приміщень мешканцям будинків, зазначених у пункті 1 цього розпорядження, які в них постійно проживають, зареєстровані та перебувають на черзі квартирного обліку, та видати ордери у встановленому порядку протягом 2005 року (а.с. 86).

Відповідно до акту про постійне проживання від 06.12.2018 складеного мешканцями кв. АДРЕСА_3 , позивач та його дружина з 03.11.2004 по даний час проживає у кім. НОМЕР_6 вказаного будинку (а.с. 20).

З довідки № 2/102 від 22.12.2018 убачається, що у ОСОБА_2 , який мешкає по АДРЕСА_5 , боргу по утриманню будинку та прибудинкові території станом на 01.12.2018 не має (а.с. 21).

Крім того, відповідно до довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) за адресою: АДРЕСА_5 за послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (УБПТ) та електроенергії за лічильником обліковується станом на 23.02.2024 відсутня заборгованість. Вищезазначений особовий рахунок значиться за ОСОБА_2 (а.с. 177).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , районний суд виходив з підстав їх доведеності.

З таким висновком районного суду погоджується й апеляційна інстанція, враховуючи наступне.

Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року.

Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК УРСР, а права та обов`язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.92 р. № 572 та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.86 року № 208.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Відповідно до ст. 1-1 Закону, володіння жилим приміщенням у гуртожитку на правових підставах - це право володіння жилим приміщенням у гуртожитку, на який поширюється дія цього Закону, що виникає на підставі приватизації мешканцями гуртожитків жилих і нежилих (житлових і нежитлових) приміщень у таких гуртожитках відповідно до цього Закону та Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", а також на підставі правочинів, укладених відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не заборонено законом.

За нормою ст. 1-1 цього Закону, жила кімната у гуртожитку - це окреме жиле приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому.

Жилий блок чи жила секція у гуртожитку - це жиле приміщення у гуртожитку, що складається з декількох (двох і більше) жилих кімнат, мешканці яких мають змогу користуватися допоміжними приміщеннями у гуртожитку. Належність відповідних приміщень до жилого блоку чи жилої секції визначається проектною документацією на гуртожиток.

Відповідно до ст. 18 Закону, органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, приймають рішення про прийняття у власність відповідної територіальної громади гуртожитків (майнових комплексів) відповідно до цього Закону, а також приймають рішення про надання відповідним житловим комплексам статусу "гуртожиток" і одночасно про надання дозволу на приватизацію жилих і нежилих приміщень таких гуртожитків відповідно до цього Закону.

Після передачі гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону, вказані органи місцевого самоврядування приймають рішення відповідно до глави 4 "Користування гуртожитками" Житлового кодексу Української РСР про надання жилої площі в гуртожитку з укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку мешканцям таких гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, та видають їм спеціальні ордери на право вселення на відповідну жилу площу в гуртожитку; приймають рішення відповідно до глави 59 "Найм (оренда) житла" Цивільного кодексу України про надання житла в гуртожитку за договором найму (оренди) житла на певний строк за плату іншим мешканцям таких гуртожитків, на яких не поширюється дія цього Закону.

Як убачається з наявної у матеріалах справи відповіді АТ ХК «Київміськбуд» від 16.03.2005 голові правління ВАТ 3БВ-5, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1915 від 20.10.2004 "Про будинки АТХК "Київміськбуд" та враховуючи зміни внесені до цього розпорядження з 01.01.2005, ряд гуртожитків, зокрема Лайоша Гавро,14-а, набувають статусу житлових будинків. У зв`язку зі зміною статусу гуртожитку, реєстрацію мешканців призупинено (а.с. 17).

Також зі змісту вказаної відповіді убачається, що на виконання вказаного розпорядження АТХК "Київміськбуд" зобов`язане надати житлові приміщення, з наступним оформленням ордерів, сім`ям працівників, які постійно проживають, перебувають на квартирному обліку та зареєстровані в цих будинках.

Між тим, як убачається зі справи, доказів виконання вказаних дій у відповідності до вимог закону відповідачем не надано.

Згідно статей 127, 128 ЖК УРСР жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно з пунктом 7 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.86 № 208 користування жилою площею здійснюється: у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера; у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла. Вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до ст. 129 ЖК Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку. Особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку.

Згідно статті 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Статтею 61 ЖК УРСР визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Згідно статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, позивач користується кімнато НОМЕР_4 у гуртожитку з 03 листопада 2004 року і по теперішній час, в яку був вселений на законних підставах, несе витрати по утриманню гуртожитку і відшкодовує витрати на комунальні платежі, тому має право на користування цією кімнатою. Будь-які спори щодо права користування спірною кімнатою в гуртожитку іншими особами відсутні.

Згідно частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місце проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 310 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно частини 1 статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та пункту 4, 5 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Підставою вселення на надану жилу площу відповідно до ЖК Української РСР (на момент вселення) був ордер, виданий ОСОБА_4 .

Обраний позивачем спосіб захисту свого права узгоджується з нормами ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі визнання права.

Право на проживання особи у жилому приміщенні автоматично породжує право на реєстрацію.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: "Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права". Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі "Пауел та Райнер проти Великобританії"). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.86 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.99 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Беручи до уваги вищенаведене, позивач вселений до гуртожитку на законних підставах, постійно проживає там, сплачує комунальні послуги по утриманню вказаної кімнати, й має право на користування нею, а тому районний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Таким чином доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду- без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Вакуленчик Інни Леонідівни в інтересах Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 липня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: