Житомирський апеляційний суд
Справа №286/3/22 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 21 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Микитюк О.Ю., Трояновської Г.С.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 286/3/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Овруцької міської ради, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 06 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гришковця А,Л. у м. Овручі,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила:

-скасувати рішення 9 сесії VI скликання Зарічанської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 28.07.2011 № 95 «Про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки у власність, площею 0,1229 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 »;

-скасувати рішення 9 сесії VI скликання Зарічанської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 28.07.2011 № 94 «Про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки у власність площею 0,2021 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 »;

-скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1229 га, кадастровий номер :01:001:0266, належної ОСОБА_2 (на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, в тому числі при поділі чи об`єднанні земельних ділянок від 24.03.2011, виготовленого ДП «Житомирський міський центр ДЗК»), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

-скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,2021 га, кадастровий номер :01:001:0265, належної ОСОБА_3 (на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, в тому числі при поділі чи об`єднанні земельних ділянок від 24.03.2011, виготовленого ДП «Житомирський міський центр ДЗК»), розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Позов мотивувала тим, що вона є єдиним спадкоємцем на все нерухоме майно покійного батька ОСОБА_4 , а саме: літньої кухні та земельних ділянок, переданих у власність рішенням 2 сесії 11 скликання Зарічанської сільської ради від 24.03.1995, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,04 га для ведення особистого підсобного господарства. Спадкові земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

На даний час, відповідно до рішення сесії Зарічанської сільської ради Овруцького району Житомирської області №57 від 29.11.2006 «Про найменування (перенайменування) вулиць та нумерації будинків» адреса колишнього домоволодіння: АДРЕСА_3 перейменовано в АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 .

Після смерті батька її рідний брат ОСОБА_3 проігнорував з оформленням спадщини, проте право власності на земельну ділянку батька площею 0,2021 га, кадастровий номер :01:001:0265, 19.07.2016 оформив і користується.

Її мати ОСОБА_2 в установленому законом порядку відмовилася від прийняття спадщини після померлого чоловіка на її користь.

Житловий будинок, який знаходиться на спадковій землі, відповідно до ухвали Овруцького районного суду Житомирської області від 24.11.2005 у справі № 2-358 про затвердження мирової угоди, розподілений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а літня кухня виділена ОСОБА_4 .

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 02.11.2019 у справі №286/2362/19 право власності на нежитлове приміщення літньої кухні в порядку спадкування за законом після смерті батька визнано за нею. На даний час виникла потреба перевести літню кухню з нежитлового приміщення у житлове, оскільки приміщення літньої кухні має окрему юридичну адресу - АДРЕСА_3 , а для цього потрібна земельна ділянка під літню кухню для обслуговування житлового приміщення літньої кухні.

Проте, її мати та брат користуються землею під належним їй приміщенням літньої кухні, так як оформили право власності на земельні ділянки площею 0,1229 га, кадастровий номер :01:001:0266 та площею 0,2021 га, кадастровий номер :01:001:0265.

Речове право на літню кухню зареєстровано на неї у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 242. Речове право на спірну земельну ділянку відповідачами не було зареєстровано не тільки протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації, тобто з 19.07.2016, а й по даний час.

Вважає що, належне їй приміщення літньої кухні знаходиться на земельній ділянці з чужим кадастровим номером, вона не має можливості користуватися та розпоряджатися на власний розсуд належним їй майном. Вирішити спір мирно їм не вдається.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 06 вересня 2023 року позов задоволено частково. Скасовано рішення 9 сесії VI скликання Зарічанської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 28.07.2011 №95 «Про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки у власність площею 0,1229 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ». У решті позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить рішення в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвали в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, також суд неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи. Інші доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів позовної заяви, які зазначені вище.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, пославшись на її необґрунтованість.

Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області у поданому відзиві на скаргу, посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Під час апеляційного розгляду справи представник позивача адвокат Барановська Л.М. підтримала доводи апеляційної скарги із наведених в ній підстав.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до частково задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку 114 у погосподарській книзі № 2 Зарічанської сільської ради Овруцького району батькам позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок АДРЕСА_3 , що підтверджується змістом ухвали Овруцького районного суду від 24 листопада 2005 року про затвердження умов мирової угоди (а.с.123-124).

Рішенням 2 сесії 2 скликання Зарічанської сільської ради народних депутатів Овруцького району Житомирської області від 24.03.1995 «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок» було передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_4 земельні ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель розміром 0,25 га, а також для ведення особистого підсобного господарства розміром 0,04 га, що підтверджується архівним витягом Овруцької районної державної адміністрації від 31.01.2019 № Н/50 (а.с.20).

Вказане право на приватизацію земельних ділянок ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не реалізував технічна документація із землеустрою не виготовлялась, державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався, що сторонами не заперечується.

Ухвалою Овруцького районного суду від 24 листопада 2005 року затверджено мирову угоду по розподілу житлового будинку АДРЕСА_3 , за якою виділено у приватну власність:

- ОСОБА_4 - літню кухню;

- ОСОБА_2 : кімнату 7,5 кв.м., веранду 12,7 кв.м., кухню 10 кв.м., коридор 4,3 кв.м., котельню 4,8 кв.м., коридор 11,4 кв.м., ганок, сарай, навіс, погріб, навіс, що складає 0,53 частки домоволодіння;

- ОСОБА_3 (сину сторін) : кімнату 10,8 кв.м., кімнату 25,7 кв.м., веранду 6,6 кв.м., кухню 13,3 кв.м., а також господарські будівлі: сарай, гараж, погріб, туалет, що складає 0,47 частки домоволодіння.

09 березня 2006 року право власності на 47/100 будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 та за ОСОБА_2 на 53/100 частин вказаного домоволодіння (а.с.128-129).

ОСОБА_4 право власності на виділену йому літню кухню не зареєстрував.

Рішенням 4 сесії 5 скликання Зарічанської сільської ради Овруцького району від 29.11.2006 літній кухні присвоєна юридична адреса: АДРЕСА_4 (а.с.155 зворот).

Тим же рішенням сільської ради встановлено назви вулиць, провулків та нумерацію будинків у селі Заріччя за яким адреса ОСОБА_3 АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 АДРЕСА_1 (а.с.117-118).

Рішенням 31 сесії 5 скликання Зарічанської сільської ради народних депутатів Овруцького району Житомирської області від 20 жовтня 2010 року за № 423 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства (а.с.103-104).

Рішенням 9 сесії 6 скликання Зарічанської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 28.07.2011 №94 передано ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 , площею 0,2021 га (а. с. 22).

Тим же рішенням ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , площею 0,1229 га (а.с.21).

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ОСОБА_2 на праві власності на підставі Державного акту від 12.12.2011 серії ЯМ №089431 належить земельна ділянка площею 0,1229 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована: АДРЕСА_1 ; кадастровий номер :01:001:0266; дата державної реєстрації земельної ділянки 19.07.2016 ( а.с.10-12).

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ОСОБА_3 на праві власності на підставі Державного акту від 13.12.2011 серії ЯМ №087676 належить земельна ділянка площею 0,2021 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована: АДРЕСА_2 ; кадастровий номер :01:001:0265; дата державної реєстрації земельної ділянки 19.07.2016 ( а.с.13-15).

Разом з тим, суду не надані докази виготовлення ОСОБА_4 технічної документації із землеустрою на виконання згаданого рішення сільської ради № 423, а відтак і не здійснена ним приватизація присадибної земельної ділянки, на якій розташована належна йому нерухомість, з чого слідує, що він за життя не набув право власності на вказану земельну ділянку.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.145 зворот).

10 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 (а.с.144 зворот). Постановою державного нотаріуса Овруцької державної нотаріальної контори Кулініч О.Д. від 05.07.2019 за № 2461/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нежитлову будівлю літньої кухні АДРЕСА_3 , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на цю будівлю (а.с.156 зворот-157).

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 02.10.2019 (справа № 286/2362/19) за ОСОБА_1 визнано право власності на нежитлове приміщення літньої кухні АДРЕСА_3 і належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.5).

26 травня 2020 року позивач зареєструвала своє право власності на вказане нерухоме майно (а.с.8).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 набула право власності на літню кухню, як спадкоємець ОСОБА_4 , та зареєструвала право власності на неї у встановленому законом порядку, тому до позивача як особи, яка набула право власності на будівлю, що розміщена на земельній ділянці, яка перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Оскільки, відповідач ОСОБА_2 відмовлялася від земельної ділянки на користь позивача, вона в своїй письмовій заяві визнала позовні вимоги, та з огляду на загальний розмір земельної ділянки, що перебуває у власності відповідачів, місцевий суд прийшов до висновку, що рішення 9 сесії VI скликання Зарічанської сільської ради Овруцького району Житомирської області від 28.07.2011 № 95 «Про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки у власність площею 0,1229 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 » підлягає скасуванню. В той же час підстави для скасування згаданого рішення сільської ради відносно ОСОБА_3 та похідних вимог за встановлених обставин відсутні.

Повністю погодитись із такими висновками суду першої інстанції неможливо, мотивуючи наступним.

Як випливає зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 своє право на спірну земельну ділянку позивач пов`язує зі спадкуванням майна померлого батька ОСОБА_4 , а саме приміщення літньої кухні та земельних ділянок, переданих батьку у власність рішенням Зарічанської сільської ради від 24.03.1995.

Частиною першою статті 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно із частиною першою статті 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час набуття позивачем права на нерухоме майно, а саме державної реєстрації) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).

Правові висновки щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17.

Отже, вказані норми права встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудованих будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані.

Розмір присадибної ділянки (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), на отримання якої у селах із земель державної або комунальної власності мають право громадяни України, складає не більше 0,25 га (пункт «г» частини першої статті 121 ЗК України).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 березня 2020 року у справі № 675/2372/16-ц дійшов висновку, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 159/2421/19, від 09 жовтня 2019 року у справі № 601/568/16.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_4 за життя не набув у встановленому законом порядку право власності на будь-яку земельну ділянку, в тому числі і призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку. Встановлено та не оспорюється сторонами, що вище зазначені рішення 2 сесії 2 скликання Зарічанської сільської ради народних депутатів Овруцького району Житомирської області від 24.03.1995 «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок» та рішення 31 сесії 5 скликання Зарічанської сільської ради народних депутатів Овруцького району Житомирської області від 20 жовтня 2010 року за № 423, залишись не реалізовані ОСОБА_4 .

Більше того, нежитлова будівля літньої кухні, яка була йому виділена у приватну власність за згаданим судовим рішенням, не набула статусу житлового будинку ні за його життя, ні на даний час і фактично у розумінні ч.1 ст.186 ЦК України є приналежністю головної речі житлового будинку, для обслуговування якої земельна ділянка окремо не визначалась і не надавалась.

З огляду на встановлені судом обставини, слід дійти висновку, що будь-яка земельна ділянка не увійшла до спадкової маси після смерті ОСОБА_4 , відтак доводи позивача в означеній частині є неспроможними.

Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що положення статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Виходячи зі змісту вищевказаних норм, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд.

Отже, позивач як спадкоємець літньої кухні має право лише на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування цієї нежитлової будівлі.

При вирішенні спору місцевий суд належним чином не дослідив правильність обраного позивачем способу захисту прав, які ОСОБА_1 вважає порушеними, шляхом скасування рішення сільської ради про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .

Так, за змістом статті 5 ЦПК України і статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Під захистом цивільних прав розуміють передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував на тому, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14?338цс18), а також у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року справі № 914/1049/18.

У пункті 122 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що Велика Палата Верховного Суду нагадувала неодноразово, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Подібні за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) тощо.

Такі самі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74).

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.6).

Схожі висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 920/842/19.

У справі що переглядається встановлено, що оспорювані рішення сільської ради щодо передачі відповідачам, в тому числі, і земельної ділянки, на яку нині претендує ОСОБА_1 , ніяким чином не порушують права позивача, оскільки на час їх прийняття, а саме 28 липня 2011 року був живий ОСОБА_4 , і вона не була власником будь-якого нерухомого майна.

Право на отримання у власність земельної ділянки, яка знаходиться під нежитловою будівлею літньої кухні, виникло у позивача в порядку частини 1 статті 120 ЗК України лише після смерті батька.

Таким чином, відсутні правові підстави для скасування оскаржуваних рішень Зарічанської сільської ради.

В контексті наведеного, визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог та її відмова від земельної ділянки на користь позивача, про що зазначено в судовому рішенні, не має правового значення для вирішення даного спору.

Слід зазначити, що у разі відсутності спору між сторонами з приводу розміру і належності земельної ділянки, що перебуває під будівлею літньої кухні і яка необхідна для її обслуговування, вони не позбавлені можливості вирішити спір у добровільному порядку, звернувшись до компетентних органів щодо виготовлення технічної документації із землеустрою з подальшим оформленням прав позивача на спірну земельну ділянку.

Суд вказаним обставинам належної правової оцінки не надав та помилково дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, наслідком чого стала невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 06 вересня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 09 лютого 2024 року.