Провадження №: 2/755/723/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" липня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Яхно П.А.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про анулювання актового запису про шлюб, -

В С Т А Н О В И В :

До Дніпровського районного суду м. Києва 13.11.2023 надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна та розірвання шлюбу, яка 14.11.2023 передана у провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.11.2023 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна та розірвання шлюбу роз`єднані; виділено у самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, залишивши такій цивільній справі єдиний унікальний номер справи 755/17596/23 (провадження № 2/755/7463/23); виділено у самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу з присвоєнням справі нового номеру.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 20.11.2023 цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу присвоєно єдиний унікальний номер 755/17876/23 та справа передана в провадження головуючому судді Катющенко В.П. та 23.11.2023 фактично отримана останньою.

ОСОБА_3 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому, просить суд: розірвати шлюб, укладений 26.06.2018 між ним та ОСОБА_4 , зареєстрований Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1351.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що на даний час сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства між подружжям фактично припинено внаслідок того, що кожний з них має різні погляди на сімейне життя, незважаючи на одне місце проживання. За таких обставин збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивача. У зв`язку з чим вважає за доцільне розірвати шлюб. Вказав, що розлад в сімейних стосунках сторін на теперішній час набув стійкого характеру, у зв`язку з чим примирення неможливе, а надання строку для примирення є недоцільним. Позивач не має наміру здійснювати будь-які дії, направлені на примирення з відповідачкою, та бажає влаштувати своє особисте життя окремо від неї. Неповнолітніх спільних дітей сторони не мають.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.11.2023 відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, призначено розгляд справи у порядку спрощеного провадження, з повідомленням сторін, призначено судове засідання, учасникам у справі роз`яснено їх право подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Копія зазначеної ухвали представником позивача була отримана 23.11.2023, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Відповідачкою ухвала суду від 23.11.2023 була отримана 22.12.2023, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення.

28.11.2024 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про анулювання актового запису про шлюб.

29.01.2024 ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про анулювання актового запису про шлюб, об`єднано їх в одне провадження, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні, сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та визначено відповідні строки.

Згідно із вимогами зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 просить суд: анулювати актовий запис № 1351, складений 26.06.2018 Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві при реєстрації 26.06.2018 шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, дійсно, 26.06.2018 Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві був зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 26.06.2018, актовий запис № 1351. Проте, в осені 2023 року їй стало відомо, що її чоловік - ОСОБА_3 до теперішнього часу перебуває в іншому шлюбі, а саме: з громадянкою ОСОБА_6 , який зареєстрований 14.05.2014 виконавчим комітетом Гресовської селищної ради м. Сімферополя Автономної республіки Крим, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 14.05.2014, актовий запис № 44. Звертала увагу суду, що свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 14.05.2014 виготовлено на бланку державного зразку та посвідчено печаткою з зображенням малого гербу України із зазначенням унікального ідентифікаційного номеру виконавчого комітету Гресовської селищної ради м. Сімферополя Автономної республіки Крим в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України. Вважає, що ефективним способом захисту її майнових прав, набутих у шлюбі з ОСОБА_3 , який у шлюбі з нею, одночасно до теперішнього часу, перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі з громадянкою ОСОБА_6 , а тому сторонами у справі № 755/17876/23 при укладанні 26.06.2018 шлюбу, вчинені такі істотні порушення умов вступу до нього, в силу яких він вважається недійсним і без рішення суду, буде анулювання актового запису № 1351, складеного Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, при реєстрації шлюбу, укладеного між сторонами справи 26.06.2018.

Цього ж дня, ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 про витребування доказів та витребувано з Дніпровського відділу ДРАЦС у місті Києві ЦМУ МЮ України (м. Київ) витяг із Державного реєстру актів цивільного стану про актовий запис № 44 від 14.05.2014 про реєстрацію виконавчим комітетом Гресовської селищної ради м. Сімферополя Автономної Республіки Крим шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , з оформленням свідоцтва серії НОМЕР_2 .

14.02.2024 з Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) надійшов лист на виконання ухвали суду від 29.01.2024 про витребування доказів.

28.03.2024 до суду від представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_4 - ОСОБА_2 надійшла заява про приєднання доказів та клопотання про надання оцінки додатково приєднаним доказам.

Інших заяв по суті справи не надійшло.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.04.2024 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_3 - ОСОБА_1 підтримав заявлений позов, з підстав викладених у ньому. Додатково пояснив суду, що сімейно-шлюбні відносини у позивача та відповідача припинені, вони не ведуть спільного господарства. При цьому, між сторонами існує майновий спір. Спільних неповнолітніх дітей сторони не мають. Щодо заявленого зустрічного позову про анулювання актового запису вказав, що саме такий спосіб захисту спрямований на вирішення спірного питання щодо поділу майна, нібито існував інший шлюб, укладений на АРК. Сторона відповідача за зустрічним позовом ставить під сумнів свідоцтво про шлюб, копія якого надана представником позивача за первісним позовом, оскільки немає його оригіналу. Частиною третьою статті дев`ятої Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану, проте ця норма набрала чинності у 2022 році та до цього мала інший вигляд. При цьому, позивач за первісним позовом стверджує, що не перебував у шлюбі на момент реєстрації шлюбу з відповідачем за первісним позовом. Вказав, що перебував у шлюбі, який було розірвано Деснянським районним судом м. Києва та іншого не мав. Заявлений спосіб захисту не передбачений, оскільки існують винятки, проте даний не підпадає, відтак анулювання актового запису можливе органами ДРАЦС за заявою сторони. Наведене свідчить, що позивачем за зустрічним позовом невірно обраний спосіб захисту, зважаючи на положення ст. 39 СК України. Зазначив, що позивач за первісним позовом не звертався до органів ДРАЦС для розірвання шлюбу у позасудовому порядку, оскільки відповідач заперечувала проти такого порядку. Зазначив, що позивач за первісним позовом шлюб з ОСОБА_6 не укладав та не звертався до мирового судді про розірвання шлюбу. Вказав, що копія свідоцтва про шлюб з ОСОБА_6 та документи з суду, на його думку, є підробкою. Пояснив суду, що подружжя не проживає разом з моменту подачі позову - листопада 2023 року, до цього часу спільно проживали, проте не вели спільного господарства.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_8 - ОСОБА_2 у судовому засіданні проти первісного позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити, зустрічний позов, з підстав викладених у ньому, підтримав та просив його задовольнити. Вказав суду, що шлюб між сторонами є недійсним з моменту його реєстрації, відтак немає необхідності у судовому порядку визнавати його недійсним. Посилався на те, що двошлюбність не передбачена. Зазначив, що згідно Правил державної реєстрації актів цивільного стану, селищна рада мала право здійснити реєстрацію шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , відтак видане свідоцтво відповідає нормативно-правовим актам України. При цьому, орган, який видав свідоцтво про шлюб в АРК є законним органом.

Суд, вислухавши позиції та доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволення, а в задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 26.06.2018 у Дніпровському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 1351. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_4 .

Від шлюбу сторони дітей не мають, що не заперечується сторонами.

Вирішуючи вимоги первісного позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд ураховує наступне.

Відповідно до положень ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 36 та ст. 51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

За правилом ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

У відповідності до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно із положеннями ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, подружжя мешкає окремо та спільного господарства не веде. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, зазначив, що примирення з відповідачкою не відбудеться, продовжувати шлюбні відносини не бажає, оскільки бажає влаштувати своє особисте життя окремо від неї.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_4 про анулювання актового запису про шлюб, суд виходив з наступного.

Заявляючи вимогу про анулювання актового запису про шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , позивачка за зустрічним позовом посилалася на те, що її чоловік - ОСОБА_3 до теперішнього часу перебуває в іншому шлюбі, а саме: з громадянкою ОСОБА_6 , який зареєстрований 14.05.2014 виконавчим комітетом Гресовської селищної ради м. Сімферополя Автономної республіки Крим, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 14.05.2014, актовий запис № 44.

На підтвердження зазначеного надала до суду копію свідоцтва про шлюб від 14.05.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , зареєстрований виконавчим комітетом Гресовської селищної ради м. Сімферополя Автономної республіки Крим, актовий запис № 44 та витяги з матеріалів справи № М-87-1175/2017 Феодосійського судового району (міського округу) Феодосії Республіки Крим за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу.

Однак, суд позбавлений можливості узяти до уваги надані до суду документи як докази на підтвердження заявлених позовних вимог, зважаючи на таке.

Так, 06.03.2014 в приміщенні Верховної Ради АР Крим у порушення вимог ч. 2 ст. 2, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132 Конституції України та п. 2 ч. 3 ст. 3, ст.ст. 6, 18, 27 Закону України «Про всеукраїнський референдум», депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято незаконну постанову за № 1702-6/14 «О проведении общекрымского референдума», згідно з якою, 16 березня 2014 року мав відбутися так званий «референдум», на який було винесено питання входження АР Крим та м. Севастополя до складу Російської Федерації на правах суб`єктів федерації. 06 березня 2014 року Севастопольська міська рада на позачерговій сесії прийняла рішення за № 7151 аналогічного змісту.

Відповідно до зазначених постанов, 16.03.2014 проведено незаконний референдум із заздалегідь відомим та підконтрольним Російській Федерації результатом, який в подальшому став формальною підставою для прийняття незаконного рішення про включення до складу Російської Федерації території АР Крим і міста Севастополя на правах суб`єктів федерації.

Конституційний суд України своїм рішенням за № 2-рп/2014 у справі за № 1 13/2014 від 16.03.2014 визнав постанову ВР АРК за № 1702-6/14 від 06.03.2014 неконституційною.

У подальшому, 17.03.2014 депутатами Верховної Ради АР Крим, в порушення вимог ч. 2 ст. 2, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132 Конституції України, прийнято постанову за № 1745-6/14 «О независимости Крыма», згідно з якою, на підставі Декларації про незалежність Республіки Крим і міста Севастополя, прийнятої на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради АР Крим 11.03.2014 та позачерговому пленарному засіданні Севастопольської міської ради від 11.03.2014, створено нелегітимне державне утворення «Республика Крым».

Рішенням Конституційного суду України за № 3-рп/2014 у справі за № 1 15/2014 від 20 березня 2014 року згадану вище «Декларацию о независимости Республики Крым и города Севастополя» визнано неконституційною.

18.03.2014 між Російською Федерацією та представниками нелегітимного державного утворення «Республика Крым» підписано договір про входження території АР Крим та м. Севастополя до складу Російської Федерації.

20.03.2014 Державною Думою Російської Федерації прийнято Федеральний конституційний закон від 21.03.2014 за № 6-ФКЗ «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Згідно з цим законом, АР Крим та м. Севастополь, всупереч Хартії ООН від 26 червня 1945 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 01 квітня 1999 року, Договору між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 20 квітня 2004 року, увійшли до складу Російської Федерації.

Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20.02.2014.

Цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

З огляду на що, суд уважає, що цього роду обставини, не є такими, які у розумінні ч. 1 ст. 81 ЦПК України, підлягають доказуванню, так як останні є дійсними, у світлі рішень Конституційного суду України за № 2-рп/2014 у справі за № 1 13/2014 від 16.03.2014, яким визнано постанову ВР АРК за № 1702-6/14 від 06.03.2014 неконституційною, та за № 3-рп/2014 у справі за № 15/2014 від 20.03.2014, яким згадану вище «Декларацию о независимости Республики Крым и города Севастополя» визнано неконституційною.

Рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено певні факти, які стосуються норм гарантованих Конституцією України, мають преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

Дії Російської Федерації були визнані збройною агресією у зверненні Верховної Ради України до держав - гарантів безпеки України, Декларації «Про боротьбу за звільнення України» від 23.03.2014, зверненні Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором тощо (такий перелік правових актів не є вичерпним), таким чином факт збройної агресії Російської Федерації проти України є очевидним фактом і не потребує перевірки та підтвердження відповідними доказами у цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що вказаний Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Також Постановою Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схвалено Заяву ВРУ та визначено, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалась 20.02.2014, а також визначено про встановлені факти порушень Російської Федерації територіальної цілісності України. Крім того, Указом Президента України від 24.09.2015 № 555/2015 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 «Про нову редакцію Воєнної доктрини України», затверджено Воєнну доктрину України, пунктами 3, 9, 11, 16, 17, 28, 30, 36, 49, 59, 65 якої встановлено наявність збройної агресії Російської Федерації проти України, таким чином, зазначений факт є загальновідомим і встановленим.

Відповідно до положень ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Згідно листа Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) № 306/33.4-80 від 03.02.2024, за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актовий запис про реєстрацію шлюбу № 44 від 14.05.2014 складений виконавчим комітетом Гресовської селищної ради м. Сімферополя Автономної Республіки Крим між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не виявлено.

З огляду на вищенаведені обставини - факт збройної агресії та прийняття ВР АРК незаконних актів, суд сприймає зазначене як дійсні та реальні обставини, через призму наведених вище актів прийнятих органами державної влади України, відтак неможливості органів державної влади України у законний спосіб діяти на вказаних територіях одночасно з органами окупаційної влади, що зумовлювало видачу зазначеного свідоцтва у законний спосіб. З урахуванням наведеного, беручи до уваги подані до суду документи на підтвердження заявлених позовних вимог, суд доходить висновку про те, що неможливим у той час була видача свідоцтва на бланку органу державної влади України із внесеннями відомостей до такого документа мовою, що не є державною мовою України, що наводить суд на переконання про те, що подане до суду свідоцтво не є належним та допустимим доказом на підтвердження позовних вимог у розумінні ст. 78, 79 ЦПК України.

Таким чином, суд вважає не спроможним як за реальну можливість реєстрацію виконавчим комітетом Гресівської селищної ради м. Сімферополя Автономної Республіки Крим шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 14.05.2014 у зв`язку з окупацією усієї території АРК та відповідно не спроможності органів державної влади України діяти на вказаних територіях.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить висновку про задоволення первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про анулювання актового запису про шлюб.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 36, 51, 104, 105, 112, 114 СК України ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 209, 210, 223, 247, 263, 265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований 26 червня 2018 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1351 - розірвати.

Зустрічний позов ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) про анулювання актового запису про шлюб - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 11.07.2024.

Суддя: