суддів Великої Палати Верховного Суду Шевцової Н. В., Банаська О. О., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Короля В. В., Кривенди О. В., Пількова К. М., Ткача І. В.
Історія справи
У жовтні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінєвровектор» (далі - ТОВ «ФК «Фінєвровектор») звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича упроваджувальна комерційна фірма «ЕСКО» ЛТД (далі - ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД), ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Інвестментс Груп» (Euro Investments Group, Польща) (далі - ТОВ «ЄІГ»), Міністерства юстиції України про визнання права іпотекодержателя за позивачем, визнання недійсними договорів іпотеки та купівлі-продажу, скасування реєстраційних записів, визнання відсутнім права іпотекодержателя у ОСОБА_1 , визнання протиправними та скасування наказів Міністерства юстиції України.
Рішенням від 31 серпня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва позов ТОВ «ФК «Фінєвровектор» задовольнив. Визнав ТОВ «ФК «Фінєвровектор» іпотекодержателем за договором іпотеки від 30 січня 2014 року, укладеним між ПАТ «Златобанк» і ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД. Визнав недійсним договір іпотеки від 03 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД. Визнав у ОСОБА_1 відсутнім право іпотекодержателя за договором іпотеки від 03 червня 2016 року. Визнав недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 12 липня 2016 року, укладений між ТОВ «НВУКФ «ЕСКО» ЛТД і ТОВ «ЄІГ». Визнав протиправними та скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від03 червня 2016 року, на підставі якого було внесено запис про іпотеку № 14810126, та від 12 липня 2016 року, на підставі якого було внесено запис про право власності№ 15362316 щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: нежилого комплексу - АЗС із сервісним комплексом (літ. «А») загальною площею 355 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнав протиправними та скасував накази Міністерства юстиції України від 03 грудня 2019 року № 3866/5 та від 25 лютого 2020 року № 670/5.

Постановою від 28 квітня 2021 року Київський апеляційний суд апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України залишив без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року - без змін.

На рішення судів першої та апеляційної інстанцій Міністерство юстиції України та ОСОБА_1 подали касаційні скарги.

Постановою від 14 грудня 2021 року Верховний Суд касаційні скарги ОСОБА_1 і Міністерства юстиції України задовольнив частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 квітня 2021 року скасував, провадження у справі закрив. Повідомив ТОВ «ФК «Фінєвровектор» про те, що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції господарських судів.

Ухвалою від 26 січня 2022 року Верховний Суд справу передав для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із клопотаннями про повернення сплаченої суми судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у зв`язку із закриттям провадження у справі Верховним Судом та направлення її за встановленою юрисдикцією до Господарського суду м. Києва.

У березні 2023 року ТОВ «ЄІГ» звернулося із аналогічним клопотанням до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про повернення сплаченого судового збору за подання касаційної скарги у зв`язку із закриттям провадження у справі Верховним Судом та направлення її за встановленою юрисдикцією до Господарського суду м. Києва.

Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала наявними підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 464/104/16-ц, про те, що у разі закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судовий збір підлягає поверненню.

Зміст постанови Великої Палати Верховного Суду

22 травня 2024 року постановою Великої Палати Верховного Суду у задоволенні клопотання ОСОБА_1 від 11 листопада 2022 року про повернення сплаченої суми судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг та клопотання ТОВ «ЄІГ» від 03 березня 2023 року про повернення судового збору за подання касаційної скарги - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні клопопотань про повернення судового збору, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що судовий збір є сплаченим з моменту зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України, і суд, який отримав справу у випадку направлення справи за підсудністю, не має права вимагати повторної сплати судового збору за місцем розгляду справи. Відтак немає підстав і для повернення судового збору в разі закриття провадження у справі та передачі справи за підсудністю іншому суду, де справа розглядається фактично. Отож класичне застосування статті 7 Закону України «Про судовий збір» не слід вважати таким, що відповідає змінам, що крізь призму часу відбулися з процесуальними кодексами, щодо повернення судового збору під час направлення справи для продовження розгляду за встановленою юрисдикцією до належного суду, адже закриття провадження у справі з підстави направлення її до розгляду до суду належної юрисдикції для продовження розгляду судом належної юрисдикції не припиняє її розгляд, тому немає підстав і для повернення судового збору у разі закриття провадження у справі та передачі справи за підсудністю іншому суду, оскільки судовий розгляд справи продовжується судом, до юрисдикції розгляду якого вона віднесена законом.

За висновком Великої Палати Верховного Суду щоб повернення судового збору у випадку закриття провадження у справі відповідало принципам верховенства права, добросовісності, справедливості та розумності, це процесуальне питання слід вирішувати після закінчення встановленого частиною першою статті 256 ЦПК України строку на подання заяви про направлення справи для продовження розгляду судом за встановленою юрисдикцією.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

На наше переконання, висновок про відмову у задоволенні клопотань про повернення сплаченої суми судового збору за подання апеляційної та касаційних скарг у разі закриття провадження у справі є помилковим з таких міркувань.

Предметом розгляду у цій справі є клопотання ОСОБА_1 і ТОВ «ЄІГ» про повернення судового збору за подання апеляційної та касаційних скарг у зв`язку із закриттям провадження у справі та направленням справи за встановленою юрисдикцією.

Сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

Судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про судовий збір» платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Стаття 9 Закону України «Про судовий збір» встановлює, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, а також на забезпечення архітектурної доступності приміщень судів, доступності інформації, що розміщується в суді, для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі (частина перша статті 256 ЦПК України).

За пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Питання про повернення судового збору врегульовано у статті 7 Закону України«Про судовий збір».

За приписами пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що у випадку сплати особою судового збору та подальшого її звернення до суду повернення платнику судового збору можливе лише тоді, коли це прямо передбачено законом. Вичерпний перелік таких підстав встановлений частиною першою статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Наведене положення Закону України «Про судовий збір» щодо обов`язку держави з повернення заявнику сплаченого судового збору у разі закриття справи без фактичного її вирішення по суті має імперативний характер.

Внесення Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» змін до частини четвертої статті 414 ЦПК України не свідчить про можливість розширеного тлумачення статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Хоч закриття провадження свідчить про те, що спір між сторонами залишається невирішеним, проте вважаємо, що це є безумовною підставою повернення суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, апеляційної чи касаційної скарги у такій справі, з огляду на те, що мета судочинства не досягнута.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Закриття провадження за своєю суттю полягає у закінченні провадження у справі в суді відповідної юрисдикції без ухвалення судового рішення та неможливості його повторного відкриття в суді цієї ж юрисдикції за тотожною заявою цієї особи.

Направлення справи для продовження розгляду за належною юрисдикцією означає нікчемність усіх процесуальних дій, вчинених до закриття провадження у справі. У такому разі неможливим є продовження розгляду справи по суті, а можливим є лише розгляд справи із самого початку в суді належної юрисдикції.

Питання щодо повернення стороні судового збору, сплаченого нею, до моменту ухвалення рішення по суті справи підлягає розгляду в будь-якому разі незалежно від подання та розгляду клопотання про спрямування справи на розгляд до суду іншої юрисдикції, оскільки у випадку закриття провадження у справі з підстави порушення правила юрисдикції усувається правомірність процесуальних дій, вчинених судом неналежної юрисдикції. А тому й судовий збір за такі процесуальні дії вважається таким, що сплачений безпідставно.

Доводи суду касаційної інстанції про відсутність підстав для повернення судового збору, оскільки розгляд справи продовжується в порядку іншого судочинства, не відповідає принципу дотримання необхідного (справедливого) балансу між інтересами особи на реалізацію права на судовий захист та держави на отримання компенсації за затрачені ресурси на розгляд такого звернення у разі, коли причиною закриття справи стала саме помилковість дій судів попередніх інстанцій.

Підсумовуючи наведене, вважаємо, що у разі закриття провадження у справі судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, має бути повернутий за клопотанням особі, яка його сплатила, з Державного бюджету України незалежно від того, чи направлено справу для продовження розгляду до суду іншої юрисдикції.

З огляду на викладене вважаємо, що відступ від висновку, викладеного в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 464/104/16-ц, з урахуванням того, що не змінилося законодавство, не змінився порядок врегулювання спірних правовідносин, не виявлено ані застарілості правового підходу щодо повернення судового збору при закритті провадження у справі, ані неефективності такого підходу внаслідок змін у правовому регулюванні, ані будь-яких вад попереднього судового рішення, не сприятиме єдності судової практики, правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників справи, а Велика Палата Верховного Суду може стати джерелом цієї правової невизначеності, що послабить довіру громадськості до судової системи.

Підсумовуючи наведене, вважаємо, що немає підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в ухвалі від від 12 травня 2020 року у справі № 464/104/16-ц, про те, що у разі закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України судовий збір підлягає поверненню.

На нашу думку, Велика Палата Верховного Суду більшістю голосів дійшла помилкового висновку щодо відмови у задоволенні клопотань про повернення сплаченої суми судового збору за подання апеляційної та касаційних скарг у разі закриття провадження у справі та направлення справи за встановленою юрисдикцією.

З огляду на викладене вважаємо, що оскільки Касаційний цивільний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Верховного Суду закрив провадженя у справі № 760/30077/19, виправивши у такий спосіб помилки судів попередніх інстанцій, які розглянули справу з порушенням юрисдикційності спору та діяли не як суд, встановлений законом у розумінні статті 6 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, то ОСОБА_1 і ТОВ «ЄІГ» мають право на поверненя сплачених сум судового збору з Державного бюджету України.

Судді Н. В. Шевцова

О. О. Банасько

Ж. М. Єленіна

І. В. Желєзний

В. В. Король

О. В. Кривенда

К. М. Пільков

І. В. Ткач