ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/9518/20 Номер провадження 22-ц/814/874/24Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Завод Електроважмаш»

на рішення Київського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2023 року у складі судді Миронець О. К.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Електроважмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з вказаним позовом, у якому просила про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 20 421,20 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.10.2020 по день винесення рішення по справі із розрахунку 231,45 грн за день, а також моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Позов мотивовано тим, що з 11.02.2008 вона працювала у ДП «Елетроважмаш» техніком технологом в крупномеханічному цеху.

Наказом № 337-к від 29.10.2020 була звільнена із займаної посади за власним бажанням згідно частини третьої статті 38 КЗпП України.

Вказувала, що за час роботи відповідач нерегулярно виплачував заробітну плату, чим ставив її в скрутне матеріальне становище.

З початку 2020 року заробітна плата виплачувалася їй частково, при звільненні остаточний розрахунок з нею проведений також не був. На неодноразові її звернення щодо виплати заробітної плати відповідач посилався на відсутність коштів.

На дату звернення до суду з позовом заборгованість по заробітній платі складала 20 421,20 грн.

22 березня 2021 року відповідач повністю виплатив їй заборгованість по заробітній платі, у зв`язку з чим позивач зменшила розмір позовних вимог та просила про стягнення на її користь середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 29 жовтня 2020 року по 22 березня 2021 року у розмірі 32 865,90 грн та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн, завданої їй наслідок порушення відповідачем її права на своєчасне отримання заробітної плати та повний і своєчасний розрахунок.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ, зокрема, справи, підсудні Орджонікідзевському районному суду м. Харкова, передані для розгляду Київському районному суду м. Полтави.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 32 865,9 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та 5 000 грн моральної шкоди.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з ДП «Електроважмаш» в дохід держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано обґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник АТ «Завод Електроважмаш» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 32 865,90 грн та моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом було неправомірно застосовано загальну кількість днів прострочення, а не кількість робочих днів з використанням даних про середній заробіток, виходячи з виплат за два останні календарні місяці роботи позивача. Вказана методика відповідає правовим висновкам, викладеним в багатьох постановах Верховного Суду.

Вказує, що з урахуванням роз`яснення Мінсоцполітики з розрахунку норм тривалості робочого часу на 2020 рік (лист від 29.07.2019), кількість робочих днів, за які позивачу затримано виплату заробітної плати при звільненні за період з 29.10.2020 (день звільнення) по 22.03.2021 (день сплати заробітної плати) становить 40 робочих днів, а тому суд першої інстанції не дослідив можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Зазначає, що судом також не було обґрунтовано факт завдання позивачу моральної шкоди та її розмір, а само по собі наявність протиправного діяння з боку відповідач та його вина не доводять наявність шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що з 11.02.2008 по 29.10.2020 позивач ОСОБА_1 працювала на різних посадах у Державному підприємстві «Завод «Елетроважмаш», звільнена з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України - за власним бажанням.

Згідно довідки ДП «Завод «Елетроважмаш» № 245/1129 від 23.12.2020, наданої колишньому працівнику ОСОБА_1 , заборгованість по заробітній платі за серпень-жовтень 2020 року складала 20 421,20 грн.

Таким чином, у день звільнення позивачеві не було виплачено усіх сум, що належали їй від підприємства.

22 березня 2021 року відповідач повністю виплатив ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у вказаній сумі, що сторонами по справі не заперечується.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що не проведення з позивачем розрахунку у день звільнення є підставою для застосування положень статті 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 32 865,90 грн та 5 000 грн моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок неправомірних дій відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України за порушення строків виплати звільненому працівникові усіх сум, що належали йому від підприємства, проте вважає, що сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21)).

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, з огляду на характер заборгованості, що є заробітною платою працівника, дій позивача та відповідача, а також виходячи із принципів співмірності та пропорційності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про зменшення суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача до 20 000 грн, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду.

З огляду на викладене, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром заборгованості, тому у відповідній частині оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 32 865,90 грн до 20 000 грн

В іншій частині доводи апеляційної скарги представника відповідача не ґрунтуються на нормах матеріального права та до уваги апеляційним судом не беруться.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Присуджуючи до стягнення з відповідача на користь позивача 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з факту порушення прав позивача на своєчасну оплату праці, що призвело до її душевних страждань, яких вочевидь особа зазнає через відсутність засобів для існування та необхідність вжиття додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначений судом з дотриманням принципів розумності і справедливості та доводами апеляційної скарги представника відповідача не спростовується.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає частковій зміні лише у частині визначення розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 підстав для скасування чи зміни судового рішення колегією суддів апеляційного суду не вбачається.

За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які згідно частини першої цієї статті покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, у частині задоволених позовних вимог судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави, в іншій частині компенсуються відповідачеві за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

При визначенні суми судового збору суд першої інстанції неправильно застосував положення Закону України «Про судовий збір», застосувавши мінімальну ставку судового збору, встановлену підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону, лише щодо однієї з вимог майнового характеру, до якої належить також грошове відшкодування моральної шкоди, тому в цій частині рішення суду першої інстанції змінюється апеляційним судом з розподілом судових витрат у вищезазначеному порядку.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Завод «Електроважмаш» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2023 року змінити, зменшивши суму стягнення з Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 32 865,9 грн до 20 000 грн.

Змінити розподіл судових втрат. Стягнути з Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» в дохід держави судовий збір у розмірі 980,71 грн.

Компенсувати Державному підприємству «Завод «Електроважмаш» 1 051,33 грн судового збору за подання апеляційної скарги за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Київського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна