ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2562/23
Провадження №2/477/577/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року Жовтневий районний суд Миколаївської області

в складі головуючого судді Глубоченка С.М.

за участю секретаря судового засідання Резуник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ :

26 вересня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить здійснити поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом визнання за нею право власності на частину: житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060; земельної ділянки, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:009:0032, земельної ділянки площею 0,1722 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:009:0033, що розташовані в АДРЕСА_1 ; автомобіля марки: RENAULT, модель: TRAFIC, тип: легковий пасажирський В, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , колір: чорний, рік випуску: 2008, державний номерний знак: НОМЕР_2 .

В обґрунтування поданого позову вказує, що з 09 вересня 2000 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу, ними в інтересах своєї сім`ї набуто у власність будинок та земельні ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 , а також транспортний засіб. Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем.

Оскільки відповідно до статті 60 СК України, вказане майно набуто в період шлюбу, то воно перебуває у правовому режимі спільного сумісного майна подружжя, та відповідно до частини першої статті 70 СК України їх частки є рівними. Згоди між сторонами про добровільний поділ майна не досягнуто, тому ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 20 жовтня 2023 року, за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на 1/2 частину майна, що належить відповідачу на праві власності та відносно якого виник спір.

Ухвалою від 11 грудня 2023 року постановленою за наслідками проведення підготовчого судового засідання, підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду.

У судове засідання сторони, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, не з`явилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Позивач ОСОБА_1 просила позов задовольнити, з підстав вказаних у ньому.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти задоволення позову та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного майна.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд установив наступні факти та відповідні правовідносини.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2000 року, що вбачається зі свідоцтва про одруження від 09 вересня 2000 року, серії НОМЕР_3 (а.с.4).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 липня 2007 року, серії НОМЕР_4 , на підставі рішення виконавчого комітету Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 21 березня 2007 року №4, ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (а.с.13).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 липня 2007 року №154115896, за ОСОБА_2 , на підставі вищевказаного свідоцтва про право власності, зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (а.с.14).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22 вересня 2015 року №НВ-015, ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку, площею 0,1722 га, кадастровий номер :01:009:0033, яка розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а.с.17).

Постановою Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 719-р, утворено Галицинівську територіальну громаду Вітовського району Миколаївської області, до якої ввійшли територіальні громади Галицинівської, Лиманівської, Прибузької, Української сільської рад.

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19 червня 2017 року №НВ-017, вбачається, що ОСОБА_2 у 2017 році набув право власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0032, яка розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.16).

Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) у складі територій Березанської селищної, Веснянської сільської, Воскресенської селищної, Галицинівської сільської, Коблівської сільської, Костянтинівської сільської, Куцурубської сільської, Миколаївської міської, Мішково-Погорілівської сільської, Нечаянської сільської, Новоодеської міської, Ольшанської селищної, Очаківської міської, Первомайської селищної, Радсадівської сільської, Степівської сільської, Сухоєланецької сільської, Чорноморської сільської, Шевченківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

08 червня 2023 року, відомості про реєстрацію права власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 внесено до Державного реєстру речових прав, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав від 12 червня 2023 року, індексний номер 335404427 (а.с.15).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_5 , встановлено, що ОСОБА_2 25 липня 21017 року набув право власності на транспортний засіб, марки: RENAULT, модель: TRAFIC, тип: легковий пасажирський В, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , колір: чорний, рік випуску: 2008, державний номерний знак: НОМЕР_2 (а.с.18).

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 22 вересня 2023 року, реєстраційний номер 201-06643622, оціночна вартість житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 становить 448154,28 грн. Відповідно до цієї ж довідки вартість земельної ділянки, наданої для обслуговування цього житлового будинку складає 24226,70 грн (а.с.19-21).

Відповідно до висновку про вартість транспортного засобу від 22 вересня 2023 року, станом на день проведення оцінки, вартість автомобіля, марки: RENAULT, модель: TRAFIC, тип: легковий пасажирський В, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , колір: чорний, рік випуску: 2008, державний номерний знак: НОМЕР_2 становить 111784 грн (а.с.22).

Таким чином, обставини, що встановлені судом вказують на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, придбали житловий будинок, набули у власність земельну ділянку для його обслуговування, а також придбали транспортний засіб, однак через неможливість у добровільному порядку досягти згоди щодо поділу придбаного майна, між сторонами виник спір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 використав належне йому право на одержання громадянином частки із земельного фонду, набувши у власність право на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до положень статей 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 22, частини першої статті 24, статті 25, частини першої статті 28 КпШС України, (чинного на час реєстрації шлюбу між сторонами) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічне правове положення закріплене в статтях 60, 70 СК України та статті 368 ЦК України.

Статтею 50 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При розгляді справ про поділ майна подружжя слід мати на увазі, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: а) час набуття такого майна; б) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); в) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із статтею 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені статтею 71 СК України.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі рішення виконавчого комітету Лиманівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 21 березня 2007 року №4, ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , а у 2017 році набув право власності на земельну ділянку для обслуговування цього житлового будинку, площею 0,2500 га та транспортний засіб марки: RENAULT.

Згідно пояснень позивача, що наведені нею у позовній заяві, після реєстрації шлюбу у 2000 році, сторонами придбано вищевказане майно для спільного проживання та використання виключно в інтересах своєї сім`ї.

З метою обслуговування цього будинку сторонами було вжито заходи, щодо оформлення земельної ділянки для його обслуговування, яка набута на підставі рішення органу місцевого самоврядування власником нерухомого майна, яке розташоване на цій земельній ділянці, про що видано відповідний правовстановлюючий документ.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 60 СК України презюмує набуття подружжям майна в спільну сумісну власність, а тому той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідач ОСОБА_2 у своїй заяві поданій до суду визнав позовні вимоги ОСОБА_1 та відповідно жодних заперечень з приводу позовних вимог останньої на спростування її доводів не надав.

Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги встановлену статтею 60 СК України презумпцію виникнення права спільної сумісної власності суд вважає, що спірне домоволодіння, земельна ділянка, надана для його обслуговування, а також транспортний засіб є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках. При цьому поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої, другої, четвертої та п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми.

У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відтак, є всі підстави визнати ідеальні частки сторін щодо житлового будинку, земельної ділянки для його обслуговування та транспортного засобу рівними без реального їх поділу.

При цьому, вирішуючи питання, щодо наявності підстав для поділу земельної ділянки, наданої для обслуговування житлового будинку, суд враховує принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, що відповідає положенням статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Тому, хоча спірна земельна ділянка і набута у власність ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, однак з урахуванням її цільового призначення, а саме для обслуговування житлового будинку, враховуючи, що на ній розташований будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до ОСОБА_1 , як позивачки, переходить також право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

У свою чергу, за змістом позовних вимог ОСОБА_1 вбачається і те, що в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, остання просить здійснити поділ земельної ділянки, площею 0,1722 га, яка набута ОСОБА_2 в порядку одержання частки із земельного фонду, зокрема для ведення особистого селянського господарства.

За положенням пункту 5 частини першої статті 57 СК України вищевказана земельна ділянка відноситься до особистої приватної власності чоловіка.

Враховуючи, що спірна ділянка належить відповідачу на праві особистої приватної власності та відноситься до категорії земель з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, суд дійшов висновку про наявність підстав для поділу земельної ділянки наданої для обслуговування житлового будинку, який є предметом спору у цій справі, тому в цьому випадку положення статті 120 ЗК України у поєднанні із нормою статті 125 цього Кодексу застосуванню не підлягають.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, шляхом поділу між сторонами житлового будинку, земельної ділянки для його обслуговування та транспортного засобу. Позовні вимоги в частині поділу земельної ділянки, що отримана ОСОБА_2 в порядку одержання частки із земельного фонд для ведення особистого селянського господарства слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060.

В порядку поділу спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:009:0032, що розташована в АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки: RENAULT, модель: TRAFIC, тип: легковий пасажирський В, номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , колір: чорний, рік випуску: 2008, державний номерний знак: НОМЕР_2 .

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ;

відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 .

СУДДЯ С.М. ГЛУБОЧЕНКО