Провадження №2/752/104/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Дураєвої А.О.,

представника позивача Бордаченка О.В. ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Приватно-орендної агрофірми «Україна» до ОСОБА_2 про розірвання договору, стягнення збитків та штрафу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Приватно-орендної фірми «Україна», третя особа ОСОБА_4 про визнання договору та додаткової угоди недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовною заявою Приватно-орендної агрофірми «Україна» (далі - ПАО «Україна») до ОСОБА_2 про розірвання договору від 23.07.2017 № 4, стягнення збитків та штрафу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Приватно-орендної фірми «Україна», третя особа ОСОБА_5 про визнання договору та додаткової угоди недійсними.

На обговорення учасників справи було винесено питання щодо предметної юрисдикції справи, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представник позивача адвокат Бордаченко О.В. зазначив, що справа підлягає розгляду загальним судом, що відповідає усталеній судовій практиці, яка наведена у позові.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 зазначили, що справи належить до господарської юрисдикції.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився.

Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

23.07.2017 між ПОА «Україна» (замовник) та ФОП ОСОБА_2 (виконавець) укладений договір №4 виконання ремонтних робіт, за умовами якого остання зобов`язалась виконати роботи силосної ями своїми силами і засобами в строк до 15.08.2017, вартість робіт становить 280000 грн.

28.07.2017 між ПОА «Україна» та ФОП ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №1 до договору від 23.07.2017 №4, якою визначено вартість робіт за договором в сумі 245000 грн.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Вказаний висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19).

Пунктом першим частини першої ст.20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

При визначенні предметної юрисдикції справ слід враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

За змістом статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.

Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб`єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.

Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб`єктами господарювання та суб`єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.

При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини, які склалась між сторонами, та відповідний спір між ними господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України.

Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.

Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Суд відзначає, що з договору від 23.07.2017 №4 та додаткової угоди від 28.07.2017 №1 у ПОА «Україна» та ФОП ОСОБА_2 виникли господарські відносини, урегульовані нормами ЦК України щодо підряду, у яких для виконавця є бажаним досягнення економічних і соціальних результатів з метою одержання прибутку, а для замовника - проведення ремонту силосної ями. При цьому в цих правовідносинах обидва учасники є суб`єктами господарювання.

При цьому та обставина, що на момент звернення ПАО «Україна» до суду з позовом відповідач вже припинила підприємницьку діяльність і як фізична особа-підприємець не зареєстрована, не має вирішального значення і жодним чином не впливає на зміст спірних правовідносин.

Відтак, спір між сторонами є господарським, а спори, що виникають при здійсненні господарської діяльності, вирішують господарські суди.

Таким чином, зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 1 частини першої ст.255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена (ч.2,3 ст.255 ЦПК України)

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі (п.2 ч.1 ст.199 ЦПК України).

Таким чином, зазначена цивільна справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки зазначений спір має розглядатись в порядку господарського судочинства.

Керуючись ст.ст. 255-256, 258, 260-261, 353-355 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження у цивільній справі за позовною заявою Приватно-орендної агрофірми «Україна» до ОСОБА_2 про розірвання договору, стягнення збитків та штрафу та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Приватно-орендної агрофірми «Україна», третя особа ОСОБА_4 про визнання договору та додаткової угоди недійсними.

Роз`яснити позивачам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається, а вони мають право звернутись до суду з цими позовними вимогами в порядку господарського судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення.

Повний текст ухвали складений 17.07.2024.

Суддя Ж. І. Кордюкова