КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2253/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Бориспільської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Бориспільської міської ради Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 18 травня 2016 року він звернувся до Бориспільської міської ради Київської області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,10 га по АДРЕСА_1 .

28 липня 2016 року виконавчим комітетом Бориспільської міської ради Київської області надіслано письмову відповідь за № Б 00.3146.П, у якій було зазначено, що при голосуванні відповідне рішення не набрало необхідної кількості голосів депутатів (рішення не прийнято).

У зв`язку з цим 04 вересня 2020 року позивач повторно звернувся до міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність.

26 вересня 2020 року позивач отримав від виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області письмову відповідь від 15 вересня 2020 року за № Б 00.3146.П про те, що клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 було розглянуто і повідомлено, що питання щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки по вул. Преображенській на підставі попереднього клопотання від 18 травня 2016 року було розглянуто на сесії міської ради від 08 листопада 2016 року, про що прийнято рішення № 1280-17- VII «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у м. Бориспіль (землі житлової та громадської забудови)».

Позивач зазначав, що відомості про прийняття вказаного рішення, як і його копія, були надані йому Бориспільською міською радою Київської області лише після 26 вересня 2020 року. До цього Бориспільська міська рада Київської області лише надавала відповідь від 28 липня 2016 року за № Б 00.3146.П, якою йому фактично було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

25 листопада 2020 року він звернувся до землевпорядної організації -ТОВ «Проектно-інженерна компанія «Нова Земля» із заявою про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею у межах 0,0100 га, у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_2 .

Однак, було виявлено неможливість розроблення проекту землеустрою, оскільки ОСОБА_2 у травні 2021 року звернувся до Бориспільської міської ради Київської області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,10 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2 .

25 травня 2021 року Бориспільська міська рада Київської області прийняла рішення № 613-10-VIIІ, яким надала ОСОБА_2 дозвіл на розробку такого проекту землеустрою.

13 липня 2021 року Бориспільська міська рада Київської області прийняла рішення № 774-11-VIIІ, яким затвердила проект землеустрою та передала ОСОБА_2 безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :057:0078, площею 0,1000 га, у АДРЕСА_2 .

На підставі вказаного рішення та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність було проведено державну реєстрацію даної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

18 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, на підставі якого останній набув у власність спірну земельну ділянку з кадастровим номером :057:0078.

Цього ж дня, ОСОБА_1 здійснив розподіл земельної ділянки на дві окремі земельні ділянки згідно кадастрових планів та технічної документації, їх державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі та державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Як на підставу заявлених вимог про скасування рішень Бориспільської міської ради Київської області від 25 травня 2021 року № 613-10-VIIІ та від 13 липня 2021 року № 774-11-VIIІ, а також державної реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач посилався на те, що Бориспільська міська рада Київської області не врахувала вимог актів законодавства України та висновків Верховного Суду, метою яких є уникнення конфлікту між заінтересованими особами, та не забезпечила рівність конституційних прав і свобод позивача і відповідача, надавши ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення однієї і тієї ж земельної ділянки у власність, чим порушила інтереси та правомірні очікування першого заявника ОСОБА_3 щодо завершення розпочатої ним відповідно до вимог чинного законодавства процедури отримання у власність земельної ділянки, який має право на захист «законних очікувань» щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку в межах наданого йому дозволу.

Оскільки оскаржувані рішення міської ради є протиправними та підлягають скасуванню, також підлягають задоволенню і похідні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 вересня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 913, про скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації поділених земельних ділянок та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на поділені земельні ділянки.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Бориспільської міської ради Київської області від 25 травня 2021 року під № 613-10-VIII в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га у АДРЕСА_2 , громадянину ОСОБА_2 .

Визнано протиправним та скасовано рішення Бориспільської міської ради Київської області від 13 липня 2021 року під № 774-11-VIII в частині затвердження проекту землеустрою та передачі безоплатно у власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер :057:0078, площею 0,1000 га, у АДРЕСА_2 .

Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер :057:0078, площею 0,1000 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться у АДРЕСА_2 , в Державному земельному кадастрі.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :057:0078, площею 0,1000 га, яка внесена на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Броварської міської ради Еванцок Е.Я. від 20 липня 2021 року під № 43066375.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 18 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонок О.К. та зареєстрований в реєстрі під № 913.

Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер :057:0081, площею 0,0450 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться у АДРЕСА_2 , в Державному земельному кадастрі.

Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер :057:0082, площею 0,0550 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться у АДРЕСА_2 , в Державному земельному кадастрі.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :057:0081, площею 0,0450 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, здійснену на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Бориспільської міської ради Антонової Л.В. від 27 вересня 2021 року під № 60667704

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :057:0082, площею 0,0550 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, здійснену на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Бориспільської міської ради Антонової Л.В. від 27 вересня 2021 року під № 60668319.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачі Бориспільська міська рада Київської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з апеляційними скаргами, в яких просять його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Бориспільська міська рада Київської області в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що міська рада, розглянувши клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, порушила інтереси та правомірні очікування першого заявника ОСОБА_3 щодо завершення розпочатої ним відповідно до вимог чинного законодавства процедури отримання у власність земельної ділянки, який має право на захист «законних очікувань» щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку, в межах наданого йому дозволу (недобросовісність дій).

Вищевказаний висновок суду ґрунтується на тому, що нібито міська рада після звернення позивача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, без будь-яких на те підстав, всупереч ч. 7 ст. 118 ЗК України, не прийняла рішення про надання такого дозволу на розроблення проекту землеустрою та не повідомила позивача про розгляд його клопотання і прийняте рішення щодо спірної земельної ділянки.

З вищевказаними висновками суду першої інстанції міська рада не погоджується та вважає їх необ`єктивними, односторонніми, упередженими по відношенню до міської ради, такими, що ґрунтуються на припущеннях виходячи з наступного.

Бориспільською міською радою Київської області було розглянуто клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки та прийнято позитивне рішення про надання такого дозволу від 08 листопада 2016 року № 1280-17-VII.

08 листопада 2016 року вищевказане прийняте рішення було розміщено на офіційному веб-сайті Бориспільської міської ради Київської області, з яким у будь-який час позивач, як заінтересована особа щодо отримання такого дозволу, міг ознайомитись.

Судом першої інстанції не надано жодної оцінки поданій позивачем до позовної заяви копії рішення міської ради від 08 листопада 2016 року № 1280-17-VII, на якій проставлено відмітку «З оригіналом згідно» із зазначенням дати проставлення такої відмітки саме 10 листопада 2016 року та підпису посадової особи міської ради - ОСОБА_4 , що вже підтверджує факт отримання позивачем вищевказаного рішення ще у 2016 році.

Звертає увагу суду, що стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт не направлення міською радою рішення від 08 листопада 2016 року № 1280-17- VII ОСОБА_3 та факту його неповідомлення про прийняття такого рішення.

Також суд першої інстанції на обґрунтування своїх висновків щодо неповідомлення позивача наводить відповідь виконавчого комітету міської ради від 15 вересня 2020 року № Б 00.3146.П. Проте, дану відповідь було надано у зв`язку з розглядом клопотання позивача від 04 вересня 2020 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної, якою роз`яснено, що це клопотання не може бути розглянуто, оскільки питання щодо відведення земельної ділянки по вул. Преображенській громадянину ОСОБА_3 було розглянуто 08 листопада 2016 року та прийнято позитивне рішення. Міська рада переконана, що вищевказана відповідь жодним чином не підтверджує факту необізнаності позивача про позитивний розгляд його попереднього ідентичного клопотання від 18 травня 2016 року.

Стверджує, що законодавцем визначено вичерпний перелік підстав, з яких міська рада може відмовити особі у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою і такої підстави, як «наданий раніше дозвіл на розробку проекту землеустрою іншій особі» законодавством України не передбачено.

Судом першої інстанції, як і позивачем у своїй позовній заяві не зазначено яку саме норму чинного законодавства порушено міською радою при прийнятті оскаржуваних рішень.

Отже, оскаржувані рішення Бориспільської міської ради Київської області є абсолютно законними, а тому відсутні будь-які підстави для їх скасування.

Крім того, обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони. Так, може кваліфікуватися як не добросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування) коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи (пункти 37, 38, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц).

Пунктом 40 вищевказаної постанови Великої Палати Верховного Суду визначено також, що з іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі.

Таким чином, міська рада переконана, що позивач був обізнаний та мав у своєму володінні рішення від 08 листопада 2016 року № 1280-17-VII «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для будівництва і обслуговування житлових будинків господарських будівель і споруд у м. Бориспіль (землі житлової та громадської забудови)», однак не скористався наданим йому правом та не звернувся до суб`єкта господарювання для розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (проявив зволікання щодо розробки такого проекту понад 4,5 роки (недобросовісна поведінка)). Такі дії (бездіяльність) ОСОБА_3 свідчать щодо небажання отримати у власність спірну земельну ділянку.

ОСОБА_1 в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції визнав, що оскаржувані рішення не відповідають вимогам закону і підлягають скасуванню, разом із тим не зазначив, яка ж саме норма закону була порушена Бориспільською міською радою Київської області при їх прийнятті.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зазначивши, що такий спосіб захисту поновить законний інтерес позивача та є ефективним і належним способом захисту. При цьому суд повністю проігнорував той факт, що даний правочин ним було укладено в законний спосіб.

Суд також зазначив, що позивач зробив «юридично значущі дії», хоча дана обставина не відповідає дійсності, оскільки позивач звернувся до Бориспільської міської ради Київської області з клопотанням, в якому просив виділити земельну ділянку саме в АДРЕСА_1 під існуючим будинком № 12 , який отримала у спадок його мати, про що остання надала нотаріальну згоду про отримання саме цієї земельної ділянки під існуючою забудовою, що свідчить про не порушення прав позивача, адже дану земельну ділянку під забудовою не було передано жодній третій особі.

Не було взято до уваги судом і відсутність доказів на підтвердження того, що за позивачем чи його матір`ю ОСОБА_5 зареєстровано право власності чи користування спірною земельною ділянкою площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_2 з кадастровим номером :09:057:0078.

Крім того, суд не взяв до уваги той факт, що на спірних земельних ділянках, розташованих по АДРЕСА_2 з кадастровими номерами 210500000:057:0081 та :057:0082, що належать ОСОБА_1 на праві власності, вже розпочато будівництво житлових будинків.

ОСОБА_2 в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що він у законний спосіб приватизував спірну земельну ділянку у вересні 2021 року. Під час отримання у власність земельної ділянки він отримував ряд довідок і погоджень, згідно яких на дану земельну ділянку були відсутні та не зареєстровані права будь-яких третіх осіб. Під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки нотаріусом було також перевірено всі документи, витяги з ДЗК і також не було жодних накладань земельної ділянки.

Вважає, що ні позивачем, ні судом першої інстанції не було наведено жодної законної підстави для визнання даного договору купівлі-продажу недійсним, що спричинило порушення прав ОСОБА_2 , як продавця та порушення прав іншого відповідача, який купив у нього спірну земельну ділянку. Хибним також є твердження суду про те, що позивач мав законні сподівання та правомірні очікування на закінчення процедури отримання у власність земельної ділянки, яка залежить від правомірної поведінки уповноваженого державного органу, оскільки судом не було взято до уваги ту обставину, що з моменту отримання позивачем дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки та до моменту його звернення до землевпорядної організації минуло понад 4 роки, за які позивач не проявив жодної ініціативи і не скористався правом, передбаченим абз. 3 ч. 7 ст. 118 ЗК України з метою розроблення документації із землеустрою. Судом не було встановлено обставин, що спричинили тривале зволікання позивача в завершенні процедури приватизації земельної ділянки.

Відзиви на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надійшли. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник Бориспільської міської ради Київської області - Лосінець Д.Ф. підтримав подані відповідачами апеляційні скарги та викладені в них доводи, просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

Позивач та його представник - адвокат Ковальчук С.М. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційних скарг, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача і представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції встановив, що власником житлового будинку за АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 - мати позивача ОСОБА_3 .

Під цим житловим будинком розташована земельна ділянка, площею 0,2302 га, яка була фактично закріплена за цим домоволодінням з грудня 1944 року, що підтверджується Генеральним планом земельної ділянки та розміщеному на ній житловому будинку по АДРЕСА_3 (змінена адреса: АДРЕСА_1 ) та перебувала у користуванні позивача та власника домоволодіння - ОСОБА_5 .

На підставі частини шостої статті 118 ЗК України ОСОБА_3 18 травня 2016 року звернувся до Бориспільської міської ради Київської області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,10 га, по АДРЕСА_1 .

До клопотання було додано викопіювання з кадастрової картки, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, копію паспорта, а також пізніше було подано заяву ОСОБА_5 , посвідчену 01 липня 2016 року державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Кардашевською М.В. та зареєстровану в реєстрі за № 2-657, про те, що вона дає згоду на виділення земельної ділянки, площею 0,2302 га з її присадибної ділянки, якою вона користується тривалий час, розташованої в АДРЕСА_1 , для будівництва житлового будинку її синові - ОСОБА_3 .

Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області 17 червня 2016 року було надано висновок № 619/04-05, відповідно до якого земельна ділянка, загальною площею 0,2302 га, розташована по АДРЕСА_1 , в тому числі: 0,10 га, перебуває під існуючими домоволодінням громадянки ОСОБА_5 , решта знаходиться поряд та використовується під городництво. Під`їзд до зазначеної ділянки передбачений з АДРЕСА_2 . Враховуючи місце розташування земельної ділянки, наданий пакет документів (кадастровий план та схему розташування земельної ділянки), управління містобудування та архітектури підтвердило відповідність місця розташування земельної ділянки, площею в межах 0,10 га, по АДРЕСА_2 , містобудівній документації, а саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що зображено на схемі до цього висновку.

Встановлено і не заперечувалося представником Бориспільської міської ради Київської області, що на час звернення позивача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність така земельна ділянка була вільна, щодо неї не подавалися заяви іншими громадянами про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, не приймалися рішення міською радою про надання дозволу на складання проекту землеустрою, не розроблялися іншими особами проекти відведення земельної ділянки, не приймалися рішення міською радою про затвердження документації із землеустрою та передання земельних ділянок у власність іншим особам.

Виконавчий комітет Бориспільської міської ради Київської області 28 липня 2016 року надіслав позивачу письмову відповідь за № Б 00.3146.П про те, що проект рішення «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею у межах 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 » було винесено на розгляд тринадцятої сесії Бориспільської міської ради VII скликання 26 липня 2016 року. При голосуванні рішення не набрало необхідної кількості голосів депутатів (рішення не прийнято). Одночасно повідомлено, що питання повторно буде винесено на розгляд чергової сесії міської ради.

Під час судового розгляду судом було з`ясовано, що клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою від 18 травня 2016 року не було винесено на чергову сесію, як про це зазначено у відповіді виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 28 липня 2016 року за № Б 00.3146.П.

Відтак, позивач повторно 04 вересня 2020 року звернувся до Бориспільської міської ради Київської області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,10 га, по АДРЕСА_2 , до якого додав: копію паспорту та ідентифікаційного коду; копію схеми розташування земельної ділянки і кадастрового плану земельної ділянки; згоду землекористувача на вилучення земельної ділянки; копію витягу із реєстру речових прав та реєстру спадкового майна.

Вказані клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, подані позивачем 18 травня 2016 року та 04 вересня 2020 року, стосувалося однієї і тієї ж земельної ділянки, що не заперечувалося сторонами під час судового розгляду.

Однак, виконавчий комітет Бориспільської міської ради Київської області у своїй письмовій відповіді від 15 вересня 2020 року за № Б 00.3146.П зазначив про те, що клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 було розглянуто і повідомлено, що питання щодо відведення ОСОБА_3 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 на підставі попереднього клопотання від 18 травня 2016 року було розглянуто на сесії міської ради від 08 листопада 2016 року, про що прийнято рішення № 1280-17- VII «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у м. Бориспіль (землі житлової та громадської забудови)».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щонадання позивачу на підставі рішення Бориспільської міської ради Київської області від 08 листопада 2016 року за № 1280-17-VII дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею у межах 0,1000 га, у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_2 , створює для нього всі передумови розраховувати на законний перебіг подій, який полягає в можливості в подальшому розробити проект землеустрою, передати його на затвердження органу місцевого самоврядування для завершення процедури отримання у власність земельної ділянки, а також вчинення інших дій для подальшої державної реєстрації земельної ділянки, що необхідно розцінювати як правомірне очікування позивача.

Отже, суд вважав обґрунтованими доводи позивача, що за наявності прийнятого рішення Бориспільською міською радою Київської області від 08 листопада 2016 року за № 1280-17-VII про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею у межах 0,1000 га, у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_2 , у ОСОБА_3 виникли правомірні очікування мирно володіти майном, які є об`єктом правового захисту згідно зі статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції та національного законодавства України.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що Бориспільська міська рада Київської області, розглядаючи клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, яке надійшло пізніше, ніж клопотання позивача та за наявності вже прийнятого рішення від 08 листопада 2016 року за № 1280-17-VII, яким надано такій особі дозвіл на розроблення проекту землеустрою, - не врахувала вимог як вищевказаних норм законів, метою яких є уникнення конфлікту між заінтересованими особами та забезпечувати рівність конституційних прав і свобод громадян, чим порушила інтереси та правомірні очікування першого заявника ОСОБА_3 щодо завершення розпочатої ним відповідно до вимог чинного законодавства процедури отримання у власність земельної ділянки, який має право на захист «законних очікувань» щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку в межах наданого йому дозволу.

Суд першої інстанції вважав, що у поведінці Бориспільської міської ради Київської області вбачається її недобросовісність, яка полягає в тому, що після звернення позивача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою міська рада без будь-яких на те законних підстав, всупереч частини сьомої статті 118 ЗК України, не прийняла рішення про надання такого дозволу на розроблення проекту землеустрою, в подальшому необґрунтовано зволікала з наданням такого дозволу впродовж більш як чотирьох місяців, а після прийняття такого рішення, яким було надано дозвіл позивачу на розроблення проекту землеустрою, не повідомила позивача про його прийняття, не направила копії такого рішення для його подальшої реалізації через розроблення проекту землеустрою, натомість письмово повідомила позивача про факт його прийняття лише після повторного його звернення до відповідача з аналогічним клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, і, достовірно усвідомлюючи ту обставину, що позивачу не було відомо про прийняття такого рішення, не надавши розумний термін для завершення процедури оформлення у власність земельної ділянки, в найкоротший термін розглянула клопотання ОСОБА_6 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та прийняла спірне рішення про надання такого дозволу, створюючи перешкоди позивачу у завершенні процедури оформлення у власність земельної ділянки.

Також суд не вбачав в діях позивача спрямованих на отримання у власність земельної ділянки недобросовісності. Навпаки, позивач вчинив юридично значущі дії щодо вирішення питання про отримання у майбутньому права власності на неї, а саме звернувся з відповідним клопотанням про наслання дозволу на розроблення проекту землеустрою, отримав такий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки, звернувся до землевпорядної організації, в якій замовив виготовлення такого проекту, у зв`язку із чим він мав законні сподівання та правомірні очікування на закінчення процедури отримання у власність земельної ділянки, яка залежить від правомірної поведінки уповноваженого державного органу.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, в тому числі шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Надання у власність земельних ділянок здійснюється у порядку, визначеному статтею 118 ЗК України.

Зокрема, частиною сьомою цієї статті ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом, а отже її розподіл є особливо чутливим, при здійсненні якого підлягають дотриманню принципи справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права.

Обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони. Так, може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи

З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана у власність (користування) іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проєкт та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки у власність.

У пунктах 37 - 41 постанови від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо виходячи з конкретних обставин справи

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 26 травня 2021 року у справі № 686/8620/16-ц.

Також Верховний Суд у постанові від 24 березня 2020 року у справі № 587/2123/18-ц (провадження № 61-15891св19) зазначив, що надання дозволу територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин на розробку проекту землеустрою різним громадянам щодо однієї і тієї ж земельної ділянки є таким, що суперечить вимогам землеустрою та сприяє позбавленню одного з них можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру отримання у власність земельної ділянки. У зв`язку з наведеним Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на захист "законних очікувань" щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку.

У постанові від 19 травня 2021 року в справі № 472/1285/17, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, Верховний Суд дійшов правового висновку, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, не перевірив доводів сторін у справі, не надав оцінки поведінці органу виконавчої влади, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, з урахуванням обставин цієї справи, тому дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення даного позову, оскільки надання дозволу територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин на розробку проекту землеустрою двом окремим громадянам щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, є таким, що суперечить вимогам землеустрою, та сприяє позбавленню одного з них можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру отримання у власність земельної ділянки.

Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд і в постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 617/763/16-ц, зазначивши, що ухвалюючи рішення, апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, не перевірив доводів позивача, не надав оцінки поведінці органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, з урахуванням обставин цієї справи; не врахував те, що рішенням сесії Старосалтівської селищної ради Вовчанського району від 27 жовтня 2009 року надано згоду на безоплатну передачу у власність ОСОБА_1 земельну ділянку у розмірі 0,2600 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у АДРЕСА_1 та надано дозвіл на виготовлення технічної документації на зазначену земельну ділянку, а тому дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки надання дозволу територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин на розробку проекту землеустрою двом окремим громадянам щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, є таким, що суперечить вимогам землеустрою, та сприяє позбавлення одного з них можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру отримання у власність земельної ділянки.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

У даній справі суд першої інстанції встановив, що спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки площею 0,23 га, що була у користуванні матері позивача - ОСОБА_5 , яка має у власності житловий будинок АДРЕСА_1 . Під цим житловим будинком розташована земельна ділянка площею 0,2302 га, яка була фактично закріплена за цим домоволодінням із 17 грудня 1944 року, що підтверджується Генеральним планом земельної ділянки та розміщенням на ній житловим будинком по АДРЕСА_3 (змінена адреса: АДРЕСА_1 ) і перебувала у користуванні позивача та власника домоволодіння - ОСОБА_5 .

Земельна ділянка площею 0,23 га виходить як на АДРЕСА_4 . Саме тому матір позивача - ОСОБА_5 звернулась до Бориспільської міської ради Київської області із заявою про те, що вона дає згоду на виділення із її земельної ділянки земельну ділянку для будівництва будинку її синові - ОСОБА_3 (а.с. 15-22).

Начальник управління містобудування та архітектури Бориспільської міської ради Київської області - головний архітектор міста Парасочка В.Ю. надав відділу землекористування виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області висновок, в якому, розглянувши клопотання ОСОБА_3 , встановив, що земельна ділянка площею 0,2302 га розташована на АДРЕСА_1 , в т.ч. 0,1000 га перебуває під існуючим домоволодінням гр. ОСОБА_5 , а решта знаходиться поряд та використовується під городництво. Під`їзд до зазначеної земельної ділянки передбачений з АДРЕСА_2 .

Отже, земельна ділянка ОСОБА_3 виділялась із земельної ділянки, яка перебувала у користуванні його матері.

Доводи апеляційної скарги Бориспільської міської ради Київської області щодо недоведеності цих обставин не сприймаються колегією суддів.

Так, міська рада наголошувала, що відповідно копії Генерального плану від 17 грудня 1944 року, доданого ОСОБА_3 до позовної заяви, загальна площа земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_3 зазначено у розмірі 0,1895 га, а не як зазначено судом площею 0,2302 га. Тим більше, у вищевказаному Генеральному плані зазначено зовсім іншу назву вулиці ніж зазначено судом у мотивувальній частині, а саме: судом першої інстанції зазначено АДРЕСА_3 , а у Генеральному плані від 17 грудня 1944 року - АДРЕСА_3 .

Проте колегія суддів вважає, що зазначення розміру земельної ділянки чи 0,1895 га у 1944 році чи 0,23 га у 2016 році не спростовує того факту, що вказана земельна ділянка знаходилась у користуванні власників будинку АДРЕСА_1 і спірна земельна ділянка виділялась саме із цієї земельної ділянки за згодою її землекористувача.

При цьому Бориспільська міська рада Київської області, зазначаючи, що суд у рішенні зазначив назву АДРЕСА_3 замість тієї, яка зазначена на Генеральному плані - АДРЕСА_5, не спростував тієї обставини, що цей Генеральний план дійсно стосується спірної земельної ділянки. Копія Генерального плану, яка міститься в матеріалах справи, дійсно є неякісною. А тому суд першої інстанції міг не вірно прочитати назву вулиці і невірно зазначити її в рішенні. Однак на правильність висновків суду ця обставина не впливає.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_3 виділялась із землекористування його матері ОСОБА_5 і при вирішенні даного спору ця обставина має важливе значення, оскільки незалежно від рішення міської ради про виділення спірної земельної ділянки ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування будинку, вона залишалась у користуванні його сім?ї.

Суд встановив, що рішення міської ради від 08 листопада 2016 року № 1280-17-VII про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту відведення земельної ділянки останньому не направлялось, отже він про це рішення не знав, що і спонукало його повторно звернутись до міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту відведення цієї ж земельної ділянки.

Доводи Бориспільської міської ради Київської області про те, що саме ОСОБА_3 мав в судовому засіданні довести ту обставину, що він не був обізнаним із рішенням міської ради від 08 листопада 2016 року № 1280-17-VII є неспроможними, оскільки особа не може довести того, чого не було, а саме отримання цього рішення. Разом із тим, саме міська рада мала надати суду докази направлення цього рішення позивачу і його недобросовісне зволікання в тому, щоб його реалізувати, замовити проект відведення земельної ділянки і надати його для затвердження до міської ради.

Бориспільська міська рада Київської області не може пояснити для чого особі, яка отримала у 2016 році рішення про задоволення його заяви, повторно звертатись у 2020 році із такою ж заявою. При тому, що на 2020 рік ще не існувало заяви ОСОБА_2 про виділення цієї ж земельної ділянки, тобто між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була відсутня конкуренція щодо її отримання.

За таких обставин, на думку колегії суддів, необґрунтованого зволікання ОСОБА_3 в замовленні проекту відведення земельної ділянки і завершення процедури її отримання у власність не вбачається, що також свідчить про відсутність недобросовісності в його діях.

У свою чергу міська рада, яка достовірно була обізнана про те, що спірна земельна ділянка виділялась ОСОБА_3 із земельної ділянки, яка знаходилась в користуванні його матері - ОСОБА_7 за її згодою, а також про своє рішення, яким була задоволена заява ОСОБА_7 і про його заінтересованість в цій земельній ділянці, що підтверджується його заявою, поданою до міської ради у 2020 році, діючи недобросовісно, виділила цю земельну ділянку ОСОБА_2 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що надання позивачу на підставі рішення Бориспільської міської ради Київської області від 08 листопада 2016 року за № 1280-17-VII дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею у межах 0,1000 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_2 , створює для нього всі передумови розраховувати на законний перебіг подій, який полягає в можливості в подальшому розробити проект землеустрою, передати його на затвердження органу місцевого самоврядування для завершення процедури отримання у власність земельної ділянки, а також вчинення інших дій для подальшої державної реєстрації земельної ділянки, що необхідно розцінювати як правомірне очікування позивача.

Разом із тим, Бориспільська міська рада Київської області, розглядаючи клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, яке надійшло пізніше, ніж клопотання позивача та за наявності вже прийнятого рішення від 08 листопада 2016 року за № 1280-17-VII, яким надано такій особі дозвіл на розроблення проекту землеустрою, - не врахувала вимог як вищевказаних норм законів, метою яких є уникнення конфлікту між заінтересованими особами та забезпечувати рівність конституційних прав і свобод громадян, чим порушила інтереси та правомірні очікування першого заявника ОСОБА_3 щодо завершення розпочатої ним відповідно до вимог чинного законодавства процедури отримання у власність земельної ділянки, який має право на захист "законних очікувань" щодо оформлення права власності на спірну земельну ділянку в межах наданого йому дозволу

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Концепт законних очікувань знайшов свої тлумачення в багатьох рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) можна застосовувати для захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Також у пункті 70 рішення Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Така правова позиція знайшла своє відображення у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 61-10690св19, від 12 лютого 2020 року у справі № 724/1127/17 та від 04 листопада 2020 року у справі № 617/1348/171.

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц зазначено, що суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Частиною третьою статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, серед іншого і шляхом визнання прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Тобто, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вони вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконним (протиправним) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Таку правову позицію наведено у постанові Верховного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 302/885/17.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Бориспільська міська рада Київської області, яка надала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки і позивачу і відповідачу, не врахувала те, що надання дозволу органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою двом окремим громадянам щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, є таким, що суперечить вимогам землеустрою, та сприяє позбавлення одного з них можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру отримання у власність земельної ділянки.

Отже, рішення Бориспільської міської ради Київської області від 25 травня 2021 року за № 613-10-VIIІ в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, у АДРЕСА_2 , громадянину ОСОБА_2 та рішення Бориспільської міської ради Київської області від 13 липня 2021 року за № 774-11-VIIІ в частині затвердження проекту землеустрою та передачі безоплатно у власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :057:0078, площею 0,1000 га, у АДРЕСА_2 , порушують права позивача і не відповідають вимогам закону, а тому підлягають скасуванню.

Крім того, підлягає скасуванню й державна реєстрація цієї земельної ділянки, кадастровий номер :057:0078, площею 0,1000 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в Державному земельному кадастрі, а також державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частинами першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суб`єкти цивільних відносин користуються своїми правомочностями, та можуть передавати їх іншим учасникам цивільних правовідносин шляхом укладання правочинів.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З огляду на статтю 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Оскільки позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого 18 вересня 2021 року приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонюк Ю.К., зареєстрованого в реєстрі за № 913, є похідною вимогою і спрямована саме на те, щоб забезпечити знаходження земельної ділянки у власності Бориспільської міської ради Київської області для можливості завершити позивачем розпочату, однак не завершену ним процедуру набуття у власність земельної ділянки, такий спосіб захисту поновить законний інтерес позивача та є ефективним і належним способом захисту, що відповідає змісту статей 16, 215, 216 ЦК України, а тому підлягає задоволенню.

Також, суд першої інстанції правильно вважав, що підлягають задоволенню і інші похідні вимоги про скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер :057:0081, площею 0,0450 га, у АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельної ділянки, кадастровий номер :057:0082, площею 0,0550 га, у АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Крім того, з огляду на вимоги частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд першої інстанції правильно скасував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :057:0081, площею 0,0450 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, здійснену на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Бориспільської міської ради Антонової Л.В. від 27 вересня 2021 року за № 60667704, а також державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :057:0082, площею 0,0550 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, здійснену на підставі рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Бориспільської міської ради Антонової Л.В. від 27 вересня 2021 року за № 60668319

З урахуванням викладеного, доводи апеляційних скарг відповідачів ґрунтуються на їх власному тлумаченні і розумінні спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права га/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг відповідачів.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачами судового збору за подання апеляційних скарг не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Бориспільської міської ради Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 липня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній