УХВАЛА

02 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 753/7919/23

провадження № 61-765 ск24

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гопкало Вадим Володимирович, на постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця, стягувач - ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаною скаргою, посилаючись на те, що 05 квітня 2023 року в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 надав платіжні документи щодо сплати аліментів на картку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 у період з 22 листопада 2021 року по 28 жовтня 2022 року на загальну суму 14 010,00 грн на утримання сина ОСОБА_3 , однак при здійсненні розрахунку заборгованості державний виконавець Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Прилуцька В. А. (далі - державний виконавець) не врахувала зазначені платежі.

Просив суд визнати протиправними дії по неврахуванню державним виконавцем 14 010,00 грн сплачених ОСОБА_2 у період з 22 листопада 2021 року по 28 жовтня 2022 року як аліменти на утримання сина ОСОБА_3 та зобов`язати державного виконавця врахувати 14 010,00 грн сплачених ОСОБА_2 за вказаний період як аліменти на утримання сина ОСОБА_3 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2023 року ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року скасовано, скаргу ОСОБА_2 задоволено. Визнано дії по неврахуванню державним виконавцем 14 010,00 грн сплачених ОСОБА_2 у період з 22 листопада 2021 року по 28 жовтня 2022 року як аліменти на утримання сина ОСОБА_3 протиправними та зобов`язано державного виконавця в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 врахувати 14 010,00 грн сплачених ОСОБА_2 у період з 22 листопада 2021 року по 28 жовтня 2022 року як аліменти на утримання сина ОСОБА_3 .

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у січні 2024 року, ОСОБА_1 просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що перераховані кошти не є аліментами, оскільки не містять призначення платежу «аліменти», тому вони не свідчать про сплату ОСОБА_2 саме аліментів на утримання дитини. У наданих боржником платіжних документах призначення платежу вказано «переказ власних коштів для поповнення карткового рахунку», тобто ці кошти були сплачені боржником як повернення боргу за усною домовленістю між ними.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про її необгрунтованість, з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом статті 1, частини першої статті 18Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судами встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 вересня 2012 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 3 000,00 грн щомісячно, починаючи з 17 листопада 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

В ході вчинення виконавчих дій щодо виконання виконавчого листа від 01 лютого 2023 року № 753/7919/23 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2.

30 листопада 2022 року та 05 квітня 2023 року боржником було здійснено платежі на картку № НОМЕР_1 , в графі призначення платежу містять значення «Переказ власних коштів для поповнення картки», на користь стягувача на загальну суму 14 010,00 грн, які просив державного виконавця зарахувати в рахунок аліментів на утримання дитини.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ВП № НОМЕР_2 від 14 квітня 2023 року заборгованість становить нуль гривень.

03 травня 2023 року представник стягувача звернувся до державного виконавця зі скаргою, в якій зазначив, що вказані кошти не є аліментами та були перераховані в якості усної домовленості в рахунок погашення боргових зобов`язань.

11 травня 2023 року державним виконавцем складено довідку-розрахунок заборгованості по аліментах починаючи з 17 листопада 2021 року по 01 травня 2023 року, що становить 21 510,00 грн, з якою боржник не погоджується та вважає дії державного виконавця протиправними.

Виходячи із норм статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Згідно зі статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У частині першій статті 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (стаття 195 СК України).

Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами. Проте у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року в справі № 642/6906/16-ц (провадження № 61-26229св18) зазначено, що «у період з 01 липня 2012 року до 01 липня 2015 року ОСОБА_1 переказував через ПАТ КБ «ПриватБанк» на банківський рахунок ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 12 228 грн. Вказані обставини учасниками справи не заперечуються і у повній мірі підтверджуються обставинами справи, зокрема, квитанціями ПАТ КБ «ПриватБанк». ОСОБА_1 стверджує, що вказані грошові кошти були сплачені в якості добровільної сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , стягнутих з нього рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2010 року. Жодних обставин на підтвердження наявності інших зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 суду не надано, як і не надано доказів на підтвердження відмови останньої від отримання банківських переказів від боржника у період з 01 липня 2012 року до 01 липня 2015 року. Посилання у касаційній скарзі на відсутність призначення платежу «сплата аліментів» у наданих ОСОБА_2 квитанціях спростовується письмовим повідомленням ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23 вересня 2015 року № 20.1.0.0.0/7-20150917/1542, у відповідності до якого до 15.05.2015 року при грошових переказах через термінал самообслуговування ПАТ КБ «ПриватБанк» у платника була відсутня технічна можливість самостійно вказувати призначення платежу, всі платежі позначалися як «поповнення банківської картки в терміналі самообслуговування».

У постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-7500св20) Верховний Суд зробив висновки, що «пунктом 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 СК України. Таким чином, з огляду на викладене, враховуючи, що боржником було надано копії квитанцій, у державного виконавця не було підстав їх не враховувати. Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що при здійсненні виконавчого провадження державний виконавець діяв у межах чинного законодавства та наданих йому повноважень, які не передбачають права та обов`язку вимагати від боржника надання квитанцій із зазначенням призначення грошових переказів на ім`я стягувача й не враховувати безпосередньо копії наданих квитанцій. Враховуючи те, що ОСОБА_1 обрано захист, на її думку, порушених прав у відповідності до Розділу VII ЦПК України, суд не вбачає порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції».

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16-ц (провадження № 61-26229св18), від 26 травня 2021 року у справі № 569/11466/20 (провадження № 61-1534св21), від 25 січня 2023 року у справі № 707/999/21 (провадження № 61-11411св22), від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21 (провадження № 61-1769св23).

Тому за встановлених обставин цієї справи суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що надані заявником квитанції на підтвердження сплати на користь стягувача аліментів мали б бути враховані державним виконавцем при обрахунку заборгованості ОСОБА_2 за аліментами.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, які спростовують висновки суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду та переоцінки встановлених судом обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку щодо незаконності і неправильності судового рішення.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. Вказане правило застосовується судом касаційної інстанції і при оскарженні постанови суду апеляційної інстанції, яка прийнята за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування положень статті 451 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наслідки розгляду такої скарги не мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, тому є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

Керуючисьчастинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гопкало Вадим Володимирович, на постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця, стягувач - ОСОБА_1 .

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара