Номер провадження: 22-ц/813/5620/24
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/17130/23-Е

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/5620/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Губара Д.В.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Одеське квартирно-експлуатаційне управління,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеського квартирно-експлуатаційного управління про визнання трудових відносин припиненими, зміну підстави звільнення та стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою адвоката Бориченко Катерини Валеріївни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Ковтун Ю.І. о 10 годині 13 хвилині 21 березня 2024 року, повний текст рішення складений 26 квітня 2024 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати протиправною відмову Одеського квартирно-експлуатаційного управління від 27 квітня 2021 року № 1603 у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 22 квітня 2021 року про звільнення з 26 квітня 2021 року з посади начальника охорони (сторожової) для охорони «Будинку рибалки» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси законодавства про працю; 2) змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади начальника охорони (сторожової) для охорони «Будинку рибалки» Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси з - 09 липня 2021 року на - 26 квітня 2021 року; 3) змінити підставу звільнення ОСОБА_1 з посади начальника охорони (сторожової) для охорони «Будинку рибалки» Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси з - п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул на - ч. 3 ст. 38 КЗпП України - за ініціативою працівника у зв`язку порушенням роботодавцем законодавства про працю; - 4) стягнути з Одеського квартирно-експлуатаційного управління на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 47 798,10 грн.; 5) стягнути з Одеського квартирно-експлуатаційного управління на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 97 189,47 грн.. Також позивач просить вирішити питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги були тим, що до 09 липня 2021 року він працював на посаді начальника охорони (сторожової) для охорони «Будинок рибалки» квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса.

Наказом № 137 від 02 квітня 2021 року «Про внесення змін до наказу начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси від 04.01.2021 року № 1» на позивача покладено додаткові обов`язки відповідального за протипожежну безпеку в квартирно-експлуатаційному відділі м. Одеса, відповідального за чергово-диспетчерську службу квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса.

Покладення на позивача вказаних обов`язків передбачало, зокрема, необхідність розробки відповідних інструкцій та планів пожежної безпеки у строк до 05 квітня 2021 року, організувати пожежну безпеку в КЕВ м. Одеса згідно відомчих документів, організувати проведення протипожежних заходів, організувати несення чергово-диспетчерської служби в КЕВ м. Одеса.

З відповідним наказом позивач ознайомлений 26 квітня 2021 року та ним було зазначено, що виконання покладених на нього обов`язків жодним чином не узгоджується з його трудовою функцією та порушує його права як найманого працівника.

19 квітня 2021 року заступником начальника відділу КЕВ м. Одеса підполковником ОСОБА_2 подано рапорт про вирішення питання щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за несвоєчасну розробку документації з протипожежної безпеки та схеми евакуації. Цього ж дня наказом № 162 позивачу оголошено догану. Винесення зазначеного наказу припало на період тимчасової непрацездатності позивача (з 19 квітня 2021 року по 12 травня 2021 року). Крім того, процедура притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності була істотно порушена.

22 квітня 2021 року позивач подав заяву про звільнення його з 26 квітня 2021 року з посади начальника охорони (сторожової) для охорони «Будинку рибалки» КЕВ м. Одеси у зв`язку з порушенням КЕВ м. Одеси законодавства про працю та колективного договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

У день бажаного звільнення (26 квітня 2021 року) позивача наказом № 173 «Про результати службової перевірки роботи відповідного за сторожову охорону працівника ЗСУ ОСОБА_1 , який призначений відповідальним за протипожежну безпеки в КЕВ м. Одеса» за неналежне виконання службових обов`язків та несвоєчасну розробку документації з протипожежної безпеки притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану.

Цим же наказом скасовано наказ № 162 від 19 квітня 2021 року.

Листом від 27 квітня 2021 року КЕВ м. Одеси повідомило позивача про відсутність з його сторони порушень вимог законодавства про працю та колективного договору, а отже про неможливість звільнення ОСОБА_1 з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Будучи переконаним у протиправності відмови КЕВ м. Одеса звільнити ОСОБА_1 з посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 26 квітня 2021 року, позивач 12 травня 2021 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про припинення трудових відносин, повернення трудової книжки, стягнення вихідної допомоги та компенсації.

09 липня 2021 року наказом № 120 ОСОБА_1 звільнено за прогул без поважних причин з займаної посади, на підставі ч. 1 п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач переконаний, що звільнення його за прогул, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, всупереч поданій ним заяві про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та у процесі судового провадження у справі № 522/8218/21 порушує його трудові права, які мають бути захищені судом.

Позивач вказує, що покладення на нього обов`язків відповідального за протипожежну безпеку жодним чином не було узгоджено зі змістом його посадової інструкції, а тому було проведено з порушенням законодавства. Покладенню на позивача обов`язків щодо забезпечення протипожежної безпеки у КЕВ м. Одеса мало передувати його навчання в обсязі не менше 16 годин, організація якого повною мірою була та є обов`язком роботодавця. Відповідач не забезпечив проходження позивачем такого навчання, водночас за 3 дні від дати покладення обов`язків відповідального за протипожежну безпеку вимагав від ОСОБА_1 розроблених планів пожежної безпеки, а за 2 тижні вже притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності за їх ненадання.

Позивач переконаний, що вказане вже є достатньою підставою для висновку про те, що КЕВ м. Одеси порушило законодавство про працю, що є підґрунтям для розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Іншим фактом порушення відповідачем трудового законодавства є притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності наказом від 19 квітня 2021 року №162. Зазначений наказ відповідачем скасований 26 квітня 2021 року. Такими діями відповідач унеможливив його оскарження та встановлення у судовому порядку його протиправності.

Водночас станом на 22 квітня 2021 року (дату подання ОСОБА_1 заяви про звільнення) наказ від 19 квітня 2021 року № 162 був чинним, а тому позивач цілком правомірно кваліфікував його як протиправний та визначився з тим, що КЕВ м. Одеса порушується законодавство про працю.

Виходячи з того, що позивачу не було забезпечено проходження навчання з протипожежної безпеки, жодним документом не конкретизовані його обов`язки як відповідального з протипожежної безпеки то навряд чи можна стверджувати про те, що ОСОБА_1 порушив будь-які обов`язки, які були складовими його трудової функції чи випливали з внутрішнього трудового розпорядку. Роботодавцем не були створені умови для виконання позивачем покладених на нього зобов`язань, а отже і вимагати їх виконання відповідач не мав права. Крім того, сама процедура накладення дисциплінарного стягнення передбачає, зокрема, отримання від працівника пояснень, які жодним чином він надати не міг у період своєї непрацездатності. Проте всупереч імперативних приписів КЗпП України, КЕВ м. Одеса все ж таки оголосив ОСОБА_1 догану наказом № 162 від 19 квітня 2021 року. Також зауважив, що фактично і «нове» дисциплінарне стягнення 26 квітня 2021 року накладено на позивача у період його тимчасової непрацездатності. Так, у період 19.04.2021-12.05.2021 року ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатний та відсутній на роботі, що не завадило відповідачу притягнути його до дисциплінарної відповідальності, а у подальшому скасувати наказ з метою недопущення його оскарження.

Також зазначає, що розрахунок при звільненні, що включає в себе заробітну плату за фактично відпрацьований час та компенсацію за невикористану відпустку, проведений відповідачем у липні 2021 року. Проте вихідна допомога ОСОБА_1 не виплачувалась. Позивач має право на отримання вихідної допомоги у розмірі - 47 798,10 грн.. Крім того, з огляду на те, що вихідна допомога позивачу так і не була виплачена він має право на отримання компенсації за весь час затримки її виплати, але не більше ніж за 6 місяців. Сума такої компенсації становить 97 189,47 грн. (а. с. 1 - 15).

Позиція відповідача в суді першої інстанції

Одеське квартирно-експлуатаційне управління у відзиві на позовну заяву просить застосувати строки позовної давності (а. с. 88 - 95).

Відповідач також посилається на те, що 19 лютого 2014 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду начальника групи (сторожової) військового містечка Великодолинське-8 на підставі наказу начальника КЕВ м. Одеса від 19.02.2014 № 113-ос. 02 квітня 2018 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника охорони (сторожової) військового містечка Будинок рибалки відповідно до наказу начальника КЕВ м. Одеса від 02.04.2018 № 67.

Згідно п. 1.1. наказу начальника КЕВ м. Одеса від 02.04.2021 № 137 (зміни до наказу від 04.01.2021 №1) ОСОБА_1 призначено відповідальним за протипожежну безпеку в КЕВ м. Одеса, наказано в термін до 05 квітня 2021 року розробити відповідні інструкції та План пожежної безпеки, організувати пожежну безпеку згідно із вимогами керівних документів. Так як у КЕВ м. Одеса на той момент не було штатної служби пожежної безпеки, то в обов`язковому порядку визначається відповідальна особа за протипожежну безпеку з числа працюючих, яка має відпрацювати відповідну документацію на виконання законодавства щодо цивільного захисту населення у надзвичайних ситуаціях, що не є порушенням п. 4 Положення про пожежну безпеку системи Міністерства оборони України та трудових прав ОСОБА_1 , як працівника Збройних Сил України. 02.04.2021 наказ начальника КЕВ м. Одеса від 02.04.2021 № 137 доведено до відома ОСОБА_1 , однак останній відмовився від підпису без пояснення причин, про що було складено відповідний акт.

22.04.2021 ОСОБА_1 подав заяву на звільнення в порядку ч. 3 ст. 8 КЗпПУ. 26.04.2021 ОСОБА_1 поставив свій підпис про ознайомлення з наказом № 137 від 02.04.2021, висловивши свою незгоду із ним на звороті документа. 28.04.2021 ОСОБА_1 отримав листа від 27.04.2021 № 1603 з обґрунтуванням відсутності правових підстав для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та повідомлено, що у разу небажання продовжувати працювати у КЕВ м. Одеса необхідно попередити про це письмово за два тижні та бути звільненим згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

13-14.05.2021, 17.05.2021, 18.05.2021 складено Акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі. 17.05.2021 до КЕВ м. Одеса надійшов листок непрацездатності ОСОБА_1 з поміткою, що з 13.05.2021 стан здоров`я позивача дозволяє стати до роботи. 19.05.2021 на адресу ОСОБА_1 направлено листа про необхідність сповістити роботодавця в особі КЕВ м. Одеса про причини відсутності на роботі.

19.05.2021, 20-21.05.2021, 24.05.2021, 25.05.2021, 26.05.2021, 28.05.2021, 31.05.2021, 04.06.2021, 11.06.2021, 14-18.06.2021, 22-25.06.2021, 02.07.2021, 09.07.2021 складено акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі.

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії КЕВ м. Одеса до Державної служби України з питань праці. Зазначив, що порушення норм чинного законодавства про працю, що мали місце у відділі на момент початку здійснення заходу державного контролю усунуті в ході його здійснення адміністрацією відділу самостійно. З 13.05.2021 по 09.07.2021 ОСОБА_1 нарахування заробітної плати не проводилось у зв`язку із тим, що в табелі обліку робочого часу відображена позначка - прогули. 25.05.2021 наказом начальника КЕВ м. Одеса від 25.05.2021 № 199 призначено службове розслідування за фактом відсутності на роботі працівника ЗС України начальника охорони (сторожової) ОСОБА_1 . В результаті проведення службового розслідування (наказ від 27.05.2021 № 204) встановлено, що ОСОБА_1 відсутній на роботі з 13.05.2021 та у зв`язку із тим, що позивач є членом профспілкової організації, інженеру з підготовки кадрів наказано підготувати подання до виборчого органу первинної профспілки відділу стосовно розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Профспілковий комітет не надав згоду на звільнення ОСОБА_1 .

Наказом начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса від 09.07.2021 № 120 ОСОБА_1 було звільнено відповідно до п. 4 ч. 1. ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня). 09.07.2021 на адресу ОСОБА_1 було направлено рекомендованого листа від 09.07.2021 № 2607 про необхідність отримати трудову книжку та копію наказу (розпорядження) про звільнення, яке згідно із даними з сайту Дії Укрпошта, вручене 13.07.2021, однак станом на 29.07.2021 ОСОБА_1 трудову книжку отримано не було.

Щодо строків позовної давності для звернення до суду зазначено наступне. Заява про звільнення була подана - 26.04.2021, копію оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав - 13.07.2021. Таким чином, останнім днем строку звернення до суду із позовом, із врахуванням вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, з вимогами про звільнення з підстав ст. 38 КЗпП України було - 26.07.2021, а останнім днем оскарження наказу про звільнення за ст. 40 КЗпП України є - 13.10.2021. Тобто наразі пройшло вже більше трьох років з того моменту коли відбулися спірні правовідносини. Приймаючи до уваги те, що позивач звернувся до суду з позовом - 31.08.2023, строк звернення до суду пропущений та позивачу має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог (а. с. 88 - 96).

Позиція позивача на відзив в суді першої інстанції

У листопаді 2023 року від представником позивача ОСОБА_3 надано відповідь на відзив, в якій остання зазначила, що позивач не заперечує обов`язку командира військової частини призначити з числа працюючих відповідального за протипожежну безпеку у разі відсутності відповідного штатного працівника (служби). Водночас, як Кодексом цивільного захисту України, так і Порядком затвердження програм навчання та інструктажів з питань пожежної безпеки, організації та контролю за їх виконанням, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 грудня 2019 року № 1021, визначено, що до початку виконання завдань і обов`язків щодо забезпечення пожежної безпеки, виконання вимог законодавства у сфері пожежної безпеки особа має пройти навчання (в обсязі не менше 16 год.) та перевірку знань з пожежної безпеки, яке організовується роботодавцем і підтверджується посвідченням. Відповідач не забезпечив проходження позивачем такого навчання, водночас за 3 дні від дати покладення обов`язків відповідального за протипожежну безпеку вимагав від ОСОБА_1 розроблених планів пожежної безпеки, а за 2 тижні вже притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності за їх ненадання.

Відповідачем визнається, що сам факт прийняття, зокрема, наказу № 137 від 02 квітня 2021 року є порушення чинного законодавства про працю, а тому з метою недопущення застосування до нього заходів відповідальності контролюючим суб`єктом, КЕВ у м. Одеса протиправний наказ скасований самостійно.

Представник позивача також зауважує, що аналогічний висновок міститься в акті Держпраці від 11 червня 2021 року № ОД265/357/АВ, яким встановлено, що порушення норм чинного законодавства щодо ОСОБА_1 у КЕВ м. Одеса станом на 22 квітня 2021 року мали місце, проте усунуті шляхом скасування протиправних наказів станом на червень 2021 року, тобто у квітні 2021 року у позивача були всі підстави просити його звільнити на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а відповідна відмова відповідача від 26 квітня 2021 року є необґрунтованою, що встановлено компетентним органом та визнається самим відповідачем у відзиві.

Також зазначає, що у позовній заяві детально обґрунтовано поважність пропуску позивачем строку звернення до суду з відповідним позовом та вжиття ним заходів для відновлення своїх прав, які виявились неефективним через неякісну правову допомогу, яка надавалась ОСОБА_1 .. Зазначає, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 воєнний стан було запроваджено в Україні з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому його було продовжено й до нині. Вказане свідчить, що в рамках обставин справи № 522/17130/23 не може бути зроблений висновок про пропуск позивачем строку позовної давності, навіть не дивлячись на її спеціальний характер, пов`язаний з захистом трудових прав ОСОБА_1 , оскільки період з 15.03.2022 року по день звернення позивачем до суду, до перебігу строку позовної давності у справі № 522/17130/23 не зараховується (а. с. 166 - 171).

Позиція відповідача заперечення (на відповідь на відзив) в суді першої інстанції

У листопаді 2023 року від представника відповідача ОСОБА_4 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зокрема зазначено, що запрошення позивача профспілковою організацією на засідання профкому Одеського КЕУ є обов`язком профспілкової організації, а не Одеського КЕУ. Заява про звільнення була подана - 26.04.2021, копію оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав - 13.07.2021. Таким чином, останнім днем строку звернення до суду із позовом, із врахуванням вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України з вимогами про звільнення з підстав ст. 38 КЗпП України, було - 26.07.2021, а оскарження наказу про звільнення за ст. 40 КЗпП України останнім днем є - 13.10.2021. Тобто наразі пройшло вже більше трьох років з того моменту коли відбулися спірні правовідносини. Приймаючи до уваги те, що позивач звернувся до суду з позовом - 31.08.2023 вже третій раз, перший з яких було здійснено до введення військового стану, строк звернення до суду пропущений та позивачу має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог (а. с. 175 - 179).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2024 року відмовлено у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення мотивовано тим, що оскільки станом на день розгляду заяви позивача від 22 квітня 2021 року відповідач не визнавав порушення трудового законодавства зі свого боку, тому мав всі правові підстави відмовити у розірванні трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Крім того, судом також встановлено, що в ході здійснення позапланового заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю у формі інспекційного відвідування було складено акт від 11.06.2021 № Д265/357/АВ в якому зазначено, що в ході здійснення контрольного заходу посадові особи представили для дослідження наказ начальника відділу від 09.06.2021 № 218 «Про скасування наказу начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса від 02.04.2021 №137 та від 26.04.2021 № 173», яким передбачено на виконання ст. 43 Конституції У країни, статей 32, 141, 147, 147-1, 149, 151 КЗпП України, з метою збереження соціально-правових гарантій працівників Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, наказ начальника відділу від 02.04.2021 № 137 «Про внесення змін до наказу начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса від 04.01.2021 року X 1» скасувати, наказ начальника відділу від 26.04.2021 № 173 «Про результати проведення службової перевірки роботи відповідального за сторожову охорону працівника ЗСУ ОСОБА_1 , який призначений відповідальним за протипожежну безпеку в КЕВ м. Одеса» скасувати.

Отже, згідно вказаного акта, порушення норм чинного законодавства про працю, що мали місце у відділі на момент початку здійснення заходу державного контролю усунуті в ході його здійснення адміністрацією відділу самостійно.

Відтак суд вважає, що така вимога позивача в контексті формулювання прохальної частини вимог є необґрунтованою та свідчить про помилкове формування своєї позиції щодо обставин справи.

Поряд з цим слід зазначити, що про відмову у звільненні з 26 квітня 2021 року з посади начальника охорони (сторожової) для охорони «Будинку рибалки», на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси законодавства про працю, ОСОБА_1 було відомо 28.04.2021. Отже позивач знав про виконання свого обов`язку з дотримання трудової дисципліни. Та обставина, що позивач не погодився із діями відповідача щодо відхилення його заяви від 22.07.2021 не звільняє позивача від виконання своїх службових обов`язків (а. с. 212 222).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвоката Бориченко Катерина Валеріївна, діюча від імені ОСОБА_1 , просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2024 року скасувати. Ухвалите нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеського квартирно-експлуатаційного управління про визнання трудових відносин припиненими, зміну підстави звільнення та стягнення грошових коштів задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з відсутності у позивача причин ініціювати звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Судом першої інстанції не враховано, що станом на квітень 2021 року були наявні порушення прав ОСОБА_1 зі сторони відповідача. Тобто відмова у задоволенні заяви про звільнення можлива лише за умови не підтвердження причин звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, визначених працівником у відповідній заяві. Судом першої інстанції не було враховано, що відповідач самостійно у червні 2021 року скасував накази, які призвели до порушень трудових прав.

Помилковими є висновки суду про помилковість уявлення позивача про можливість не виходити на роботу після 26 квітня 2021 року, оскільки після ініціювання звільнення за заявою працівника, відповідач мав провести вказану процедуру звільнення. Не вихід ОСОБА_5 на роботу з 26.04.2021 року зумовлено поважними причинами, що виключають вину працівника, а тому звільнення позивача наказом від 09.07.2021 року №120 є незаконним та потребує поновлення прав позивача у ефективний спосіб.

Помилковими є висновки суду першої інстанції про неправильне обрання позивачем способу захисту його прав (а. с. 227 - 230).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.05.2024 року апеляційну скаргу адвоката Бориченко Катерина Валеріївна, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2024 року залишено без руху (а. с. 235-235 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги, апелянтом було подано заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.05.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Бориченко Катерина Валеріївна, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2024 року (а. с. 241 - 241 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.05.2024 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Справу призначено до розгляду в приміщені Одеського апеляційного суду (а. с. 245).

19.06.2024 року від Квартирно-експлуатаційного відділу м .Одеси надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій представник просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.06.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Бориченко К.В., діючої від імені ОСОБА_1 , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Адвокат Бориченко К.В., діюча від імені ОСОБА_1 , у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, рішення першої інстанції скасувати.

У судовому засіданні представник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси - Ковальчук Р.М. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Бориченко К.В., діючої від імені ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Відповідно до наказу т.в.о. начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса (далі КЕВ м. Одеса ) ОСОБА_6 від 02.04.2018 № 67, переведено з 02 квітня 2018 року ОСОБА_1 начальника групи (сторожової) військового містечка Великодолинське-8 на посаду начальника охорони (сторожової) військового містечка Будинок рибалки (а. с. 59).

Наказом № 137 від 02.04.2021 начальника КЕВ м. Одеса ОСОБА_7 «Про внесення змін до наказу начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса від 04.01.2021 № 1» замість помічника начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса (з матеріально-технічного забезпечення) ОСОБА_8 , звільненого з посади за власним бажанням, призначено відповідальним за протипожежну безпеку в квартирно-експлуатаційному відділі м. Одеса ОСОБА_1 , начальника охорони (сторожової) квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса. На вказаному наказі ОСОБА_1 зазначено, що з наказом ознайомлений, але не згоден, оскільки це не входить до його посадових обов`язків, не належить до його компетенції, відповідно порушує його трудові права. Проставлена дата 26.04.2021 та час 11:00 (а. с. 104 - 106).

У акті від 02.04.2021, який складений працівниками КЕВ м. Одеси, зазначено, що ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення та підпису наказу № 137 від 02.04.2021 (а. с. 107).

19 квітня 2021 року заступником начальника відділу КЕВ м. Одеса Ботвіним І. подано рапорт на ім`я начальника КЕВ м. Одеса про вирішення питання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідального за сторожову охорону ОСОБА_1 за несвоєчасну розробку документації з протипожежної безпеки та схеми евакуації (а. с. 40).

19 квітня 2021 року наказом начальника КЕВ м.Одеса ОСОБА_7 за № 162 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за неналежне виконання службових обов`язків та несвоєчасної розробки документації протипожежної безпеки та схеми евакуації відповідальному за сторожову охорону ОСОБА_1 оголошено догану (а. с. 48 - 49).

22 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву на ім`я начальника КЕВ м. Одеса про звільнення з 26 квітня 2021 року з посади начальника охорони (сторожової) для охорони «Будинку рибалки» КЕВ м. Одеси у зв`язку з порушенням КЕВ м. Одеси законодавства про працю та колективного договору, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а. с. 63 - 64).

Листом від 27 квітня 2021 № 1603 КЕВ м. Одеси повідомило ОСОБА_1 щодо відсутності правових підстав для його звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та повідомлено, що у разу небажання продовжувати працювати в КЕВ м. Одеса може попередити про це письмово за два тижні та бути звільненим згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Даний лист було отримано позивачем особисто під підпис 28.04.2021 (а. с. 110 111).

27.04.2021 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держпраці в Одеській області зі скаргою щодо порушення його трудових прав та притягнення до відповідальності у відповідності до чинного законодавства України винних посадових осіб (а. с. 21 - 23).

19.05.2021 року на адресу ОСОБА_1 направлено листа № 1936 від 17.05.2021 про необхідність сповістити роботодавця в особі КЕВ м. Одеса про причини відсутності на роботі (а. с. 137 139).

У період з 19.04.2021 по 23.04.2021 та з 27.04.2021 по 12.05.2021 позивач був тимчасово непрацездатним, що відповідно підтверджується листками непрацездатності Серія АДН № 149822 та Серія АКА № 205388 (а. с. 65, 112).

Про відсутність ОСОБА_1 на роботі були складені відповідні акти від 27.04.2021 (про відсутність 27.04.2021 з 08.00 до 17.00 годин); від 14.05.2021 (про відсутність 13.05.2021 з 08.00 до 17.00 годин та 14.05.2021 з 08.00 до 15.45 годин); від 17.05.2021 (про відсутність 17.05.2021 з 08.00 до 17.00 годин); від 18.05.2021 (про відсутність 18.05.2021 з 08.00 до 17.00 годин); від 19.05.2021 (про відсутність 19.05.2021 з 08.00 до 17.00 годин); від 21.05.2021 (про відсутність 20.05.2021 з 08.00 до 17.00 годин та 21.05.2021 з 08.00 до 16.00 годин); від 24.05.2021 (про відсутність 24.05.2021 з 08.00 до 17.00 годин); від 25.05.2021 (про відсутність 25.05.2021 з 08.00 до 17.00 годин); від 28.05.2021 (про відсутність з 26 по 28 травня 2021 року з 08.00 до 17.00 годин, а в п`ятницю з 08.00 до 16.00 годин); від 31.05.2021 (про відсутність 31.05.2021 з 08.00 до 17.00 годин); від 04.06.2021 (про відсутність з 01 по 04 червня 2021 року з 08.00 до 17.00 годин, а в п`ятницю з 08.00 до 16.00 годин); від 11.06.2021 (про відсутність з 07 по 11 червня 2021 року з 08.00 до 17.00 годин, а в п`ятницю з 08.00 до 16.00 годин); від 18.06.2021 (про відсутність з 14 по 18 червня 2021 року з 08.00 до 17.00 годин, а в п`ятницю з 08.00 до 16.00 годин); від 25.06.2021 (про відсутність з 22 по 25 червня 2021 року з 08.00 до 17.00 годин, а в п`ятницю з 08.00 до 16.00 годин); від 02.07.2021 (про відсутність з 29 червня по 02 липня 2021 року з 08.00 до 17.00 годин, а в п`ятницю з 08.00 до 16.00 годин); від 09.07.2021 (про відсутність з 05 по 09 липня 2021 року з 08.00 до 17.00 годин, а в п`ятницю з 08.00 до 16.00 годин) (а.с. 113 -128)

Відповідно до табелів обліку використання робочого часу у ОСОБА_1 у період з 13.05.2021 по 09.07.2021 міститься відмітка про прогули (а. с. 129 - 136).

Наказом начальника КЕВ м. Одеса ОСОБА_9 від 25.05.2021 № 199 призначено службове розслідування за фактом відсутності на роботі працівника ЗС України начальника охорони (сторожової) ОСОБА_1 за період з 13.05.2021 по теперішні час (а. с. 140 - 141).

Відповідно до акту проведення службового розслідування, який затверджено тво начальника КЕВ м. Одеса ОСОБА_9 27.05.2021 пропонується за грубе порушення трудової дисципліни, відсутність на роботі впродовж робочого дня без поважних причин з 13 травня 2021 року по теперішній час, про причини відсутності не повідомлено, начальника охорони (сторожової) ОСОБА_1 за недодержання законодавства України, притягнути до дисциплінарної відповідальності (а. с. 142 144).

Наказом т.в.о. начальника КЕВ м. Одеса ОСОБА_10 № 204 від 27.05.2021 інженеру з підготовки кадрів наказано підготувати подання до виборчого органу первинної профспілки відділу стосовно розірвання трудового договору з начальником охорони (сторожової) КЕВ м. Одеса ОСОБА_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох Годин протягом робочого дня) без поважних причин (а.с. 145- 146).

28.05.2021 т.в.о. начальника КЕВ м. Одеса ОСОБА_2 подано подання Голові профспілкового комітету КЕВ м. Одеса щодо звільнення працівника ЗСУ ОСОБА_1 за ч. 1 п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (а. с. 147).

Листом № 2206 від 10.06.2021 ОСОБА_1 повідомлено про те, що враховуючи його безпідставну відсутність на робочому місці, начальник КЕВ м. Одеси звернувся до первинної профспілкової організації за письмовим поданням про розірвання з ним трудового договору в порядку п. 4 ч.1 ст. 40 КУпП (а. с. 151 - 152).

Відповідно до акту, що складений за результатами проведення позапланового заходу державного контролю щодо додержання вимог законодавства у сфері охорони праці, що складений Головним державним інспектором відділу з питань трудових відносин та зайнятості населення Управління з питань праці Головного управління Держпраці в Одеській області Матвієнком О.В. від 11.06.2021 № Д265/357/АВ зазначено, що порушення норм чинного законодавства про працю, що мали місце у відділі відносно ОСОБА_1 на момент початку здійснення заходу державного контролю, усунуті в ході його здійснення адміністрацією відділу самостійно (а. с. 153 158).

Згідно із витягом з протоколу № 20 засідання профкому КЕВ м. Одеси від 16.06.2021, на якому розглядали подання начальника КЕВ м. Одеса щодо звільнення працівника ЗСУ ОСОБА_1 за ч. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, керуючись ст. 43 КЗпП України, профспілковий комітет не надав згоду на звільнення ОСОБА_1 (а. с. 148).

Відповідно до наказу начальника КЕВ м. Одеса Герасименка А. від 09.07.2021 № 120 ОСОБА_1 , начальника охорони (сторожової) для охорони Будинок рибалки, звільнено відповідно до п. 4 ч. 1. ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) (а. с. 160).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/непогодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. ч.1, 2 , 4 ст. 10 ЦПК України).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів викладених у відзиві на апеляційну скаргу

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП).

Відповідно до ст. 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни (ст. 139 КЗпП).

За змістом статті 38 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.

Своє бажання щодо звільнення за статтею 38 КЗпП працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується.

Частиною першою статті 38 КЗпП визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Частиною третьою статті 38 КЗпП передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП роботодавець може розірвати трудовий договір (як укладений на невизначений строк, так і строковий до закінчення його чинності) з працівником у разі його прогулу (в т. ч. у разі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 4 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 149 КЗпП).

Так, з зазначеного, вбачається, що чинними нормами законодавця роботодавець вправі звільнити працівника на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за наявності об`єктивних підстав та доказів, що і було вчинено стороною відповідача.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.04.2020 року (справа № 199/8766/18), зазначив, що за змістом ст. 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

22.04.2021 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, з 26.04.2021 року.

Листом від 27 квітня 2021 № 1603 КЕВ м. Одеси повідомило ОСОБА_1 щодо відсутності правових підстав для його звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та повідомлено, що у разу небажання продовжувати працювати в КЕВ м. Одеса може попередити про це письмово за два тижні та бути звільненим згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Даний лист було отримано позивачем особисто під підпис 28.04.2021 (а. с. 110 111).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки станом на день розгляду заяви позивача від 22 квітня 2021 року відповідач не визнавав порушення трудового законодавства зі свого боку, тому мав всі правові підстави відмовити у розірванні трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

У період з 19.04.2021 по 23.04.2021 та з 27.04.2021 по 12.05.2021 позивач був тимчасово непрацездатним, що відповідно підтверджується листками непрацездатності Серія АДН № 149822 та Серія АКА № 205388 (а. с. 65, 112).

Крім того, судом також установлено, що в ході здійснення позапланового заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю у формі інспекційного відвідування було складено акт від 11.06.2021 № Д265/357/АВ в якому зазначено, що в ході здійснення контрольного заходу посадові особи представили для дослідження наказ начальника відділу від 09.06.2021 № 218 «Про скасування наказу начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса від 02.04.2021 №137 та від 26.04.2021 № 173», яким передбачено на виконання ст. 43 Конституції У країни, статей 32, 141, 147, 147-1, 149, 151 КЗпП України, з метою збереження соціально-правових гарантій працівників Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, наказ начальника відділу від 02.04.2021 № 137 «Про внесення змін до наказу начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса від 04.01.2021 року X 1» скасувати, наказ начальника відділу від 26.04.2021 № 173 «Про результати проведення службової перевірки роботи відповідального за сторожову охорону працівника ЗСУ ОСОБА_1 , який призначений відповідальним за протипожежну безпеку в КЕВ м. Одеса» скасувати.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18).

Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Звертаючись до відповідача із заявою про звільнення, позивач зазначив підставою звільнення покладення на нього наказом від 02.04.2021 року №137 додаткових обов`язків та притягнення в період тимчасової непрацездатності дисциплінарного стягнення, яке на думку позивача суперечить його трудовому договору.

Однак колегія суддів звертає увагу, що законність наказу № 137 у встановленому трудовим законодавством порядку позивачем не оскаржена.

За приписами пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом, передбаченим пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати наявні у справі докази.

Враховуючи викладене, подання ОСОБА_1 роботодавцю заяви про припинення трудових відносин із зазначених ним підстав, не може вважатись поважною причиною відсутності на роботі з 13.05.2021 до 09.07.2021 року, оскільки такі підстави ним не доведені.

Відсутність на роботі у період з 13.05.2021 року до 09.07.2021 року підтверджено наявними в матеріалах справи доказами (а. с. 113 - 128).

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що про відмову у звільненні з 26 квітня 2021 року з посади начальника охорони (сторожової) для охорони «Будинку рибалки» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси законодавства про працю, ОСОБА_1 було відомо 28.04.2021, а отже позивач знав про виконання свого обов`язку з дотримання трудової дисципліни. Та обставина, що позивач не погодився із діями відповідача щодо відхилення його заяви від 22.07.2021 не звільняє позивача від виконання своїх службових обов`язків.

Позивач помилково вважає, що подання працівником заяви про звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, надає право працівнику порушувати правила трудової дисципліни та не з`являтися на робочому місці. Законом не передбачено право працівника на припинення виконання роботи у разі подання заяви про звільнення без ознайомлення з відповідним наказом про його звільнення.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 27.12.2022 року у справі №724/1837/19, від 22.04.2020 року у справі №199/8766/18.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про визнання відмови у задоволенні заяви про звільнення протиправною, зміни дати і підстав звільнення, є необґрунтованими та, відповідно, задоволенню не підлягають.

Оскільки інші позовні вимоги є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення та визначення підстави звільнення, вони також не підлягають задоволенню, на що правильно вказав суд першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги також не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивачем було пропущено строк звернення до суду із позовом, з огляду на нижчевказане.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (частина друга статті 233 КЗпП України).

Разом із тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, так як строк звернення до суду не пропущено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України строк дії карантину неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року включно.

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) та Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22).

Як було зазначено вище, строк дії карантину було припинено 30.06.2023 року, із вказаним позовом до суду позивач звернувся 31.08.2023 року, тобто з пропуском місячного строку на звернення до суду про вирішення трудового спору.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Бориченко Катерини Валеріївни, діючої від імені ОСОБА_1 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burgandothers v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Бориченко Катерини Валеріївни, діючої від імені ОСОБА_1 , відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Бориченко Катерини Валеріївни, діючої від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 17 липня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе