ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/6461/23 Провадження№ 2/636/842/24
17 червня 2024 року Чугуївський міський суд Харківської області в складі: головуючого судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання Кисловської О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 636/6461/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним і визнання боргової розписки такою, що виконана належним чином і в повному обсязі,
Позивач в особі свого представника звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд визнати боргову розписку від 28.10.2015р. укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в простій письмовій формі такою, що припиненою, у зв`язку з фактичним виконанням ОСОБА_1 ; визнати недійсним Договір відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2020р., укладений в простій письмовій формі між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в 2015 році ОСОБА_4 (чоловік ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і ОСОБА_1 (дружина ОСОБА_4 ) знадобились кошти у розмірі 3500 доларів США на операцію близької людини, однак особистих заощаджень у родини не було, тому вони були змушені взяти ці кошти у борг.
Так, 28.10.2015р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 укладено договір позики в простій письмовій формі.
Згідно умов Договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 і ОСОБА_1 солідарно прийняли грошову суму у розмірі 98 298 гривень, що в еквіваленті складало 4300 доларів США зі строком повного погашення не пізніше 28.10.2016 року.
З метою забезпечення зобов`язання було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. за реєстровим № 4534, предметом якого виступила трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належала по ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .
В той же день, на вимогу ОСОБА_3 , під впливом омани, відповідачем ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_4 були складені дві окремі розписки від 28.10.2015р. про отримання нібито по 3500 доларів США кожним. Проте, реально позивач та її чоловік отримали разом 3500 доларів США на двох. Але договір складено на 4300 доларів США, з яких 800 доларів США зі слів ОСОБА_3 це відсотки і послуги на оновлення документів на квартиру, оскільки після підписання цієї угоди правоустановчі документи на квартиру передані ОСОБА_3 .
У зв`язку з цим в договорі позики і була зазначена загальна сума - 4300 доларів США.
Після укладання вказаних договорів ОСОБА_4 і ОСОБА_1 почали виконували належним чином умови п. 4 Договору позики, яким встановлено право позикодавця на отримання один раз на місяць процентів з фіксованою процентною ставкою 3% на місяць, якщо проценти сплачуються достроково (наперед).
За умовами даного договору позики позивач з чоловіком сплатила по 129 доларів США протягом 3 місяців: 28 листопада 2015 року, 28 грудня 2015 року, 28 січня 2016 року. Кошти передавались ОСОБА_7 , який діяв за дорученням ОСОБА_3 і був присутній під час укладання зазначених договорів та в усному порядку ОСОБА_3 у їх присутності доручив йому приймати гроші в повернення позики.
В лютому 2016 року подружжя ОСОБА_8 звертались безпосередньо до ОСОБА_3 в телефонному режимі з проханням надати розписку про отримання ним коштів, але той відмовив і зазначив, щоб вони продовжувала сплачувати кошти його представнику ОСОБА_7 , оскільки вони зараховуються в рахунок погашення заборгованості.
Така поведінка позикодавця почала турбувати родину ОСОБА_8 , оскільки ще 29.10.2015р., тобто на наступний день після укладання договору, він несподівано направив на їх адресу повідомлення про порушення основного зобов`язання та вимогу про його усунення і після цих подій запевняв, що це помилково і просив повернути вказану вимогу.
З урахуванням наявності отриманого нібито помилкового повідомлення, прийом платежів ОСОБА_7 , який відмовився надавати довіреність за якою він діяв приймаючи платежі, ухилення ОСОБА_3 від зустрічі та спілкування лише по телефону, відсутність останнього за місцем його проживання, яке зазначено в договорі позики і іпотеки, відмова в наданні відповідної розписки безпосередньо ОСОБА_3 , вже в лютому 2016 року почало їх дуже сильно турбувати.
ОСОБА_4 і ОСОБА_1 почали сприймати такі дії ОСОБА_3 , як штучне створення умов для втрати ними житла. В лютому 2016 року вони почали вимагати від ОСОБА_3 прийняти повне погашення суми боргу та повернення правовстановлюючих документів на квартиру, але останній вимагав сплатити йому 14 000 доларів США, або він забере їх квартиру, хоча за договором сума позики складала 4300 доларів США, з яких: 3500 доларів США реальна отримана сума позики, а залишок у розмірі 800 доларів США, як пояснили позивачці і її чоловіку, це відсотки і послуги оновлення документів на квартиру.
Суму в розмірі 800 доларів США родина Ляшенків фактично на руки не отримували, хоча підписала договір позики і іпотечний договір на повну суму.
22.02.2016р. ОСОБА_4 і ОСОБА_1 звернулись до приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу Лавінди Н.О. із заявою про прийняття на депозит грошових коштів на виконання обов`язку перед кредитором і іпотекодержателем, отримали відповідь про можливість прийняття суми на депозит за умови оплати послуг нотаріуса в 2000 гривень та внесення всього боргу в сумі 98 298 грн., що еквівалентно 4300 доларів США.
01.03.2016р. родиною Ляшенків було внесено суму на депозит приватного нотаріуса щодо повного погашення боргу в розмірі 98 298 гривень та сплачено нотаріальні послуги, де нотаріусом вчинено нотаріальну дію і в письмовому вигляді повідомлено ОСОБА_3 про внесення суми на депозит та можливості їх отримати.
23.03.2016р. ОСОБА_3 звертається із заявою до нотаріуса і отримує з депозиту повну суму боргу в розмірі 98 298 гривень.
Тобто, Позивачем та її чоловіком повернуто всі кошти, які вони реально отримали від ОСОБА_3 у розмірі 3500 доларів США, а також 800 доларів США які були вказані у договорі позики, але фактично отримані ними не були. Отже, ОСОБА_1 та її чоловіком повністю виконанні умови договору позики.
Враховуючі противоправні дії ОСОБА_3 , в 2016 році ОСОБА_4 і ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом про визнання прострочення кредитора, про визнання договору позики в частині недійсним, визнання договору позики таким, що виконаний належним чином і в повному обсязі, про розірвання договору іпотеки, про витребування правовстановлюючих документів на квартиру з чужого незаконного володіння (цивільна справа № 644/4885/16-ц).
Так, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.09.2017р. позовні вимоги ОСОБА_4 і ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано Договір позики, укладений 28.10.2015р. між ОСОБА_3 (Позикодавцем) та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Позичальниками) в простій письмовій формі, - таким що припинений, у зв`язку з його виконанням ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Позичальниками).
Визнано недійсними п.п. 4, 4.1., 4.2., 7, 11, 12, 16 Договору позики від 28.10.2015р. між ОСОБА_3 (Позикодавцем) та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Позичальниками).
Визнано Договір іпотеки, що укладений 28.10.2015р., між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Іпотекодавцями) та ОСОБА_3 (Іпотекодержателем) та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округ Лавіндою Н.О., за реєстраційним номером 4534, припиненим, у зв`язку із повним та належним виконанням боргового зобов`язання.
Скасовано заборону, накладену на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., на підставі договору іпотеки, що укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Іпотекодавцями) та ОСОБА_3 (Іпотекодержателем) від 28.10.2015 року, та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. за реєстраційним номером 4534, та виключено вказане майно з Державного реєстру обтяжень.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_1 правовстановлюючі документи: договір дарування на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 05.11.2002 року за реєстраційним номером 2-4199.
В частині вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання прострочення кредитора відмовлено.
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 28.03.2018р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.09.2017р. в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними п.п. 4, 4.1., 4.2., 7, 11, 12, 16 Договору позики від 28.10.2015р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 скасовано та постановлено нове судове рішення, яким в задоволенні цих вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.10.2018р. касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.09.2017р. в не скасованій частині та постанову Апеляційного суду Харківської області від 28.03.2018р. залишено без змін.

Вищенаведені обставини встановлені під час розгляду справи № 644/4885/16-ц, про що також вказано в мотивувальній частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.09.2017р., зокрема, під час допиту у якості свідка позивача ОСОБА_4 , який підтвердив суду наступні обставини: «Що дуже були потрібні кошти на лікування близької людини і він звернувся до малознайомого ОСОБА_3 . Укладаючи договір реально отримав на руки кошти в сумі 3500 доларів США на двох, а договір позики склали на 4300 доларів США, 800 доларів США зі слів ОСОБА_3 це були відсотки і послуги оновлення документів на квартиру. Він підписав договір, в рахунок погашення отриманих коштів проводив ремонт в квартирі ОСОБА_3 , який його одразу при укладанні угод попередив, що розрахунки проводити з ОСОБА_9 , а потім він приїде та прийме роботу. Він зустрічався з ОСОБА_7 і передавав йому кошти, по 130 доларів, потім вирішив погасити більше, просив скласти нотаріальну розписку. Чотири місяці він намагався зустрітись особисто з ОСОБА_3 , але як йому пояснював ОСОБА_10 , й сам ОСОБА_3 по телефону, він був у Києві, обіцяв коли повернеться все оформить. Потім він отримав лист щодо наявності заборгованості, по телефону його запевнив ОСОБА_3 , що це помилка. Коли приходив до нотаріуса Лавінди Н.О. випадково зустрів ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , де домовились зустрітись у нотаріуса і оплатити всю суму за договором, однак зустріч не відбулась, бо ОСОБА_3 не приїхав на цю зустріч. В подальшому нотаріус відкрила рахунок і внесла кошти в сумі 98298 грн., що еквівалентно 4300 доларів США. Після цього він шукав ОСОБА_3 , мав намір забрати у нього документи на квартиру, але дізнався, що останній в розшуку».

Також, в рамках зазначеної справи 26.06.2017р. було допитано у якості свідка ОСОБА_7 , якого доставлено в судове засідання із ДУ «Харківський слідчий ізолятор» та який надав суду наступні пояснення: «Він з квітня 2016 року знаходиться під вартою у СІЗО. Дійсно складав відповідні розписки та приймав від ОСОБА_4 і ОСОБА_1 кошти за дорученням ОСОБА_3 . Зазначав, що безпосередньо у нього з родиною ОСОБА_8 договорів немає, але саме під час укладання договору позики та договору іпотеки ОСОБА_3 казав в його присутності ОСОБА_8 про необхідність проводити оплату йому, можливо й була довіреність від ОСОБА_3 складена на його ім`я. Копії розписок, які наявні в матеріалах справи дійсно складав він, отримуючи кошти від ОСОБА_8 . Також зазначав, що ОСОБА_3 за адресою по АДРЕСА_2 не проживав, а був лише зареєстрований, квартира перебувала в стані ремонту, там проживати не можливо, знає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були якісь домовленості щодо проведення позивачем ремонту в рахунок оплати отриманої суми боргу»

В розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлені вищенаведені обставини, не підлягають доведенню у цій справі.

На цьому противоправні дії ОСОБА_3 не закінчились, оскільки знаючи про наявність вищенаведеного судового рішення, яке набуло законної сили, і повного погашення заборгованості за Договором позики від 28.10.2015р., бо отримані ним через депозит нотаріуса, 09.12.2020р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладається Договір відступлення права вимоги (цесії).

Згідно умов договору цедент відступив право вимоги за борговою розпискою від 28.10.2015р., складеною ОСОБА_1 , на суму 3500 доларів США, тобто зобов`язання які були виконані боржником у повному обсязі, про що свідчить наведені судові рішення.

Проте, в розписці від 28.10.2015р. не було зазначено про строки повернення цих коштів, бо всі умови повернення коштів зазначались в Договорі позики від 28.10.2015р., укладеного між всіма сторонами ( ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_4 )

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Керуючись зазначеною нормою, ОСОБА_3 складає вимогу від 09.12.2020р. про повернення коштів, в якій просить боржника у 7?денний строк повернути кошти за розпискою і у разі відмови або ігнорування цього листа він буде змушений звернутись до суду, однак цю вимогу не відправляє.

Тобто, не направляючи вимогу щодо повернення коштів, як то визначено ч. 1 ст. 530 ЦК України, не надаючи можливість боржнику ОСОБА_1 у 7-денний строк виконати його «вимогу», оскільки ОСОБА_3 наперед розумів, що дана вимога є вигаданою і вже виконана, він у той же день 09.12.2020р. укладає Договір відступлення права вимоги з ОСОБА_2 і тільки на наступний день 10.12.2020р. відправляє дані документи позивачу, що підтверджується описом поштового відправлення, які Позивач не отримувала.

Пунктом 10 Договору відступлення права вимоги визначено, що ОСОБА_3 (цедент) несе відповідальність за достовірність переданих у відповідності до цього договору документів та відповідає перед ОСОБА_2 (цесіонарієм) за недійсність переданого за цим Договором права вимоги.

Пунктом 4 Договору сторони домовились, що розрахунок за даним договором проведено ще до підписання цього договору.

Однак, відсутні жодні розрахункові документи: яка сума грошових коштів, в якій валюті, яким чином і коли саме була сплачена ОСОБА_3 на виконання умов Договору, тобто докази, які б підтверджували належність виконання цесіонарієм своїх зобов`язань за Договором.

Знову ж таки в шахрайський спосіб, після розгляду цивільної справи № 644/4885/16-ц, яке набуло законної сили (постанова ВС від 24.10.2018р.), укладається фіктивний Договір відступлення права вимоги від 09.12.2020р., за яким ОСОБА_3 і не намагався стягувати ці кошти з позивача, бо знав, що зобов`язання за Договором позики і борговою розпискою від 28.10.2015р. виконані у повному обсязі і дані обставини встановлені судовим рішенням.

Також, у постанові ВС 10.03.2021р. по справі № 278/2083/18 суд зробив висновок, що сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Отже, укладання договору відступлення права вимоги від 09.12.2020р. не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг цесіонарію, оскільки зобов`язання за основним договором виконані перед первісним кредитором ОСОБА_3 у повному обсязі, що підтверджується судовим рішенням, яке набуло законної сили.

Однак, 27.01.2021р. ОСОБА_2 звернувся з цивільним позовом до ОСОБА_1 в Чугуївський міський суд Харківської області про стягнення боргу за цією борговою розпискою (цивільна справа № 636/283/21), де 02.03.2021р. ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження і на даний час справа перебуває на стадії судового розгляду.

Про наявність спору позивач дізналась лише 24.03.2023р. коли уклала угоду з адвокатом, від якого подана заява на ознайомлення з матеріалами справи. До цього часу позивач не була обізнана з цим спором, оскільки жодного разу не отримувала копію позовної заяви і судові повістки на судове засідання.

Таким чином, оскільки факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг, однак поданий цивільний позов ОСОБА_2 по справі № 636/283/21 про стягнення заборгованості за розпискою порушує права позивача.

У зв`язку з вище викладеним позивачка і була вимушена звернутися до суду з даними позовними вимогами.

08 грудня 2023 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідачів, була постановлена ухвала про відкриття провадження у справі та розгляд за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання о 10 год 45 хв 11 січня 2023. Направлено відповідачам копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачам подати до суду відзив на позов в установлений строк. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив. Запропоновано відповідачам подати до суду в установлений законодавством строк заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

Ухвалою суду від 27.03.2024 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 повторно в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися своєчасно і належним чином шляхом направлення на їх адреси, підтверджену довідкою з Єдиного державного демографічного реєстру, рекомендованого листа, які повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а також ОСОБА_2 направлялась судова повістка за адресою яка вказана у договорі відступлення права вимоги (цесії), та відповідачі повідомлялись шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відповідно до положень п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день вручення судової повістки під розписку, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. При цьому від ОСОБА_1 до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Так як відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

28.10.2015р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і ОСОБА_1 укладено договір позики в простій письмовій формі.

Згідно умов Договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_4 і ОСОБА_1 солідарно прийняли грошову суму у розмірі 98 298 гривень, що в еквіваленті складало 4300 доларів США зі строком повного погашення не пізніше 28.10.2016 року.

З метою забезпечення зобов`язання було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. за реєстровим № 4534, предметом якого виступила трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належала по ОСОБА_4 і ОСОБА_1 .

28.10.2015 року відповідачем ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_4 були складені дві окремі розписки зі змістом, про те, що ними отримано по 3500 доларів США кожним.

Проте, позивач пояснює, що реально вона та її чоловік отримали разом 3500 доларів США на двох, але договір складено на 4300 доларів США, з яких 800 доларів США зі слів ОСОБА_3 це відсотки і послуги на оновлення документів на квартиру, оскільки після підписання цієї угоди правоустановчі документи на квартиру передані ОСОБА_3

22.02.2016р. ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу Лавінди Н.О. із заявою про прийняття на депозит грошових коштів на виконання обов`язку перед кредитором і іпотекодержателем, суму боргу в сумі 98 298 грн., що еквівалентно 4300 доларів США.

01.03.2016р. ОСОБА_4 і ОСОБА_1 звернулись до приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу Лавінди Н.О. із заявою про прийняття на депозит грошових коштів на виконання обов`язку перед кредитором і іпотекодержателем, суму боргу в сумі 98 298 грн., для передачі їх ОСОБА_3 , для виконання зобов`язань за договором, укладеним 28.10.2015 між ними і ОСОБА_3 , в забезпечення якого укладався договір іпотеки (реєстраційний № 4534), у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 уникає зустрічей з ними. Дана заява зареєстрована в реєстрі №687.

01.03.2016р. ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було внесено суму на депозит приватного нотаріуса щодо повного погашення боргу в розмірі 98 298 гривень та сплачено нотаріальні послуги, де нотаріусом вчинено нотаріальну дію і в письмовому вигляді повідомлено ОСОБА_3 про внесення суми на депозит та можливості їх отримати, що підтверджується квитанцією від 01.03.2016 року, та листом приватного нотаріуса Лавінди Н.О. від 01.03.2016 року.

23.03.2016р. ОСОБА_3 звернувся із заявою до нотаріуса і отримав з депозиту повну суму боргу в розмірі 98 298 гривень, що підтверджується заявою ОСОБА_3 від 23.03.2016 року, зареєстрована в реєстрі №228/02-23, та платіжним дорученням від 23.03.2016 року, де в призначені платежу вказано «перерахування коштів з депоз. рах. нотаріуса ОСОБА_3 зг. дог. іпотеки від 28.10.2015 р. №4535 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .

Окрім того, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.09.2017р. (справа №644/4885/16-ц) позовні вимоги ОСОБА_4 і ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано Договір позики, укладений 28.10.2015р. між ОСОБА_3 (Позикодавцем) та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Позичальниками) в простій письмовій формі, - таким що припинений, у зв`язку з його виконанням ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Позичальниками).

Визнано недійсними п.п. 4, 4.1., 4.2., 7, 11, 12, 16 Договору позики від 28.10.2015р. між ОСОБА_3 (Позикодавцем) та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Позичальниками).

Визнано Договір іпотеки, що укладений 28.10.2015р., між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Іпотекодавцями) та ОСОБА_3 (Іпотекодержателем) та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округ Лавіндою Н.О., за реєстраційним номером 4534, припиненим, у зв`язку із повним та належним виконанням боргового зобов`язання.

Скасовано заборону, накладену на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м., на підставі договору іпотеки, що укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (Іпотекодавцями) та ОСОБА_3 (Іпотекодержателем) від 28.10.2015 року, та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. за реєстраційним номером 4534, та виключено вказане майно з Державного реєстру обтяжень.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_1 правовстановлюючі документи: договір дарування на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 05.11.2002 року за реєстраційним номером 2-4199.

В частині вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання прострочення кредитора відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 28.03.2018р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.09.2017р. в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними п.п. 4, 4.1., 4.2., 7, 11, 12, 16 Договору позики від 28.10.2015р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_1 скасовано та постановлено нове судове рішення, яким в задоволенні цих вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24.10.2018р. касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.09.2017р. в не скасованій частині та постанову Апеляційного суду Харківської області від 28.03.2018р. залишено без змін.

Під час розгляду справи №644/4885/16-ц було допитано ОСОБА_4 у якості свідка, яким повідомив, що дуже були потрібні кошти на лікування близької людини і він звернувся до малознайомого ОСОБА_3 . Укладаючи договір реально отримав на руки кошти в сумі 3500 доларів США на двох, а договір позики склали на 4300 доларів США, 800 доларів США зі слів ОСОБА_3 це були відсотки і послуги оновлення документів на квартиру. Він підписав договір, в рахунок погашення отриманих коштів проводив ремонт в квартирі ОСОБА_3 , який його одразу при укладанні угод попередив, що розрахунки проводити з ОСОБА_9 , а потім він приїде та прийме роботу. Він зустрічався з ОСОБА_7 і передавав йому кошти, по 130 доларів, потім вирішив погасити більше, просив скласти нотаріальну розписку. Чотири місяці він намагався зустрітись особисто з ОСОБА_3 , але як йому пояснював ОСОБА_10 , й сам ОСОБА_3 по телефону, він був у Києві, обіцяв коли повернеться все оформить. Потім він отримав лист щодо наявності заборгованості, по телефону його запевнив ОСОБА_3 , що це помилка. Коли приходив до нотаріуса ОСОБА_11 випадково зустрів ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , де домовились зустрітись у нотаріуса і оплатити всю суму за договором, однак зустріч не відбулась, бо ОСОБА_3 не приїхав на цю зустріч. В подальшому нотаріус відкрила рахунок і внесла кошти в сумі 98298 грн., що еквівалентно 4300 доларів США. Після цього він шукав ОСОБА_3 , мав намір забрати у нього документи на квартиру, але дізнався, що останній в розшуку.

Також, в рамках зазначеної справи 26.06.2017р. було допитано у якості свідка ОСОБА_7 , якого доставлено в судове засідання із ДУ «Харківський слідчий ізолятор» та який надав суду наступні пояснення, а саме: він з квітня 2016 року знаходиться під вартою у СІЗО. Дійсно складав відповідні розписки та приймав від ОСОБА_4 і ОСОБА_1 кошти за дорученням ОСОБА_3 . Зазначав, що безпосередньо у нього з родиною ОСОБА_8 договорів немає, але саме під час укладання договору позики та договору іпотеки ОСОБА_3 казав в його присутності ОСОБА_8 про необхідність проводити оплату йому, можливо й була довіреність від ОСОБА_3 складена на його ім`я. Копії розписок, які наявні в матеріалах справи дійсно складав він, отримуючи кошти від ОСОБА_8 . Також зазначав, що ОСОБА_3 за адресою по АДРЕСА_2 не проживав, а був лише зареєстрований, квартира перебувала в стані ремонту, там проживати не можливо, знає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були якісь домовленості щодо проведення позивачем ремонту в рахунок оплати отриманої суми боргу.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19.08.2021р.

Згідно відповіді Слідчого управління ГУНП в Харківській області за вих. № 139аз/119-24/01-2023 від 24.04.2023р. встановлено, що в провадженні СВ ВП № 2 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0002481 від 17.09.2014р., які об`єднані з матеріалами кримінального провадження № 0000151 від 08.02.2016р. за ч. 3 ст. 190 КК України, в якому ОСОБА_1 визнана потерпілою і на теперішній час кримінальне провадження знаходиться на стадії досудового розслідування.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1. ст.13 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. 1, 6 ст.81 ЦПК).

Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі, Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

У постанові ВС від 23.12.2021р. по справі № 209/3022/16-ц суд зробив наступний висновок, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015р. у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18.01.2017р. у справі № 6-2789цс16.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові ВС від 26.04.2022р. по справі № 753/1349/20 є висновок, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує не тільки факт укладення договору позики та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Підтвердженням укладення договору позики та його умов може бути розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю боргова розписка є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2021р. у справі № 501/1243/20 (провадження № 61-14794 св 21).

У постанові ВС від 01.02.2021р. у справі № 755/11600/18 є висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 та від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14.

Враховуючи наведену судову практику і обставини, які склались між ОСОБА_3 і родиною ОСОБА_8 , останні склали розписки від 28.10.2015р. про отримання грошової суми у розмірі 3500 доларів США лише в підтвердження укладеного Договору позики і іпотеки від 28.10.2015р., які виконали у повному обсязі, сплативши через депозитний рахунок приватного нотаріуса всю суму грошових коштів кредитору, що підтверджується судовим рішенням у справі № 644/4885/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 перебуває у розшуку, не виконує судове рішення в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 , та не повертає оригінали боргових розписок.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога щодо визнання боргової розписки від 28.10.2015р. укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в простій письмовій формі такою, що є припиненою, у зв`язку з фактичним виконанням ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Також, судом встановлено, що 09.12.2020р. між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено Договір відступлення права вимоги (цесії).

Згідно умов договору цедент відступив право вимоги за борговою розпискою від 28.10.2015р., складеною ОСОБА_1 , на суму 3500 доларів США, тобто зобов`язання які були виконані боржником у повному обсязі, про що свідчить наведені судові рішення.

Того ж дня, 09.12.2020р. ОСОБА_3 складено вимогу про повернення коштів, в якій просить боржника у 7?денний строк повернути кошти за розпискою і у разі відмови або ігнорування цього листа він буде змушений звернутись до суду.

Згідно п. 10 Договору відступлення права вимоги визначено, що ОСОБА_3 (цедент) несе відповідальність за достовірність переданих у відповідності до цього договору документів та відповідає перед ОСОБА_2 (цесіонарієм) за недійсність переданого за цим Договором права вимоги.

Пунктом 4 Договору сторони домовились, що розрахунок за даним договором проведено ще до підписання цього договору.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У постанові ВС 10.03.2021р. по справі № 278/2083/18 суд зробив висновок, що сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року в справі № 639/4836/17.

У постанові ВС Касаційного цивільного суду від 06.09.2023р. у справі № 466/3066/13-ц суд зробив висновок, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати за Договором відступлення права вимоги на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за Договором. Наведені обставини є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником у цій справі.

Аналогічна судова практика викладена у постанові ВС від 20.02.2019р. у справі № 910/16109/14.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) суд зробив наступний висновок: «Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_3 була складена вимога про повернення коштів за борговою розпискою від 09.12.2020 року, відповідно до якої останній просив повернути кошти у семиденний термін, проте, дана вимога була направлена лише на наступний день (10.12.2020) позивачці.

Проте, відповідач ОСОБА_3 не направляючи вимогу, як то передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, та не дочекавшись спливу семиденного строку, який було визначено позивачці у вимозі, того ж дня 09.12.2020 року укладає договір про відступлення права вимоги (цесії) з ОСОБА_2 .

Крім того, всупереч п. 4 Договору відступлення права вимоги (цесії) відсутні будь-які розрахункові документи, а саме докази, які б підтверджували належність виконання цесіонарієм своїх зобов`язань за Договором.

Таким чином, при укладанні спірного правочину, з боку ОСОБА_3 не було дотримано цих принципів добросовісної поведінки, бо він укладений під впливом обману.

Крім того, укладання договору відступлення права вимоги від 09.12.2020р. не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг цесіонарію, оскільки зобов`язання за основним договором виконані перед первісним кредитором ОСОБА_3 у повному обсязі, що підтверджується судовим рішенням, яке набуло законної сили.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога щодо визнання недійсним Договору відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2020р, укладений в простій письмовій формі між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 також підлягає до задоволення.

Крім того, відповідності до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь держави судові витрати у розмірі по 1073,60 грн. з кожного, оскільки позивачку було звільнено ухвалою суду від 11.01.2024 року від сплати судового збору.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 247, 263-265, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним і визнання боргової розписки такою, що виконана належним чином і в повному обсязі - задовольнити.

Визнати боргову розписку від 28.10.2015р. укладену між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) в простій письмовій формі такою, що припиненою, у зв`язку з фактичним виконанням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Визнати недійсним Договір відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2020р, укладений в простій письмовій формі між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок з кожного окремо.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Ю. М. Гніздилов