УХВАЛА

15 липня 2024 року

м. Київ

справа № 202/19403/23

провадження № 61-9934ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за період затримки розрахунку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Дієса» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за період затримки розрахунку та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 07 вересня 2021 року вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Дієса» та 12 вересня 2023 року наказом № Z00/11/09/004 від 11 вересня 2023 року звільнено за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Вказувала, що на момент її звільнення відповідач мав перед нею заборгованість у вигляді нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, що засвідчується довідкою, яка видана відповідачем за № Z від 10 вересня 2023 року, та випискою по картковому рахунку станом на 27 жовтня 2023 року, у розмірі 44 951, 28 грн, сума визначена з урахуванням податку на доходи фізичних осіб і військового збору, з них: 19 422,88 грн - заробітна плата за липень 2023 року, 19 593,00 грн - за серпень 2023 року, 5 935,40 грн - за відпрацьовані перед звільненням дні у вересні 2023 року. Компенсація за невикористані сорок календарних днів відпустки до утримання, сплати (перерахування) з цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору становить 21 764,80 гривень.

Вказує, що неодноразово зверталася до відповідача щодо виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, проте заяви як в усній, так і в письмовій формі були проігноровані.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 44 951,28 грн з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податків та зборів; компенсацію за сорок невикористаних календарних днів відпустки у розмірі 21 764,80 грн з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податків та зборів; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податків та зборів, а також відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 44 951,28 грн з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податків та зборів; компенсацію за сорок невикористаних календарних днів відпустки у розмірі 21 764,80 грн з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податків та зборів; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення у розмірі 98 840,28 грн з нарахуванням, утриманням та сплатою (перерахуванням) з цих сум податків та зборів; на відшкодування моральної шкоди 30 000,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року стягнуто з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Дієса» задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2024 року в частині стягнення з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди змінено, зменшено розмір з 30 000,00 грн до 3 000,00 грн.

Це ж рішення в частині стягнення з ТОВ «Дієса» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні залишено без змін. Додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2024 року залишено без змін.

11 липня 2024 року до Верховного Суду, через систему «Електронний суд», надійшла касаційна скарга ТОВ «Дієса» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2024 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина четверта статті 10 ЦПК України), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм національного законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Касаційний перегляд справи вважається екстраординарним.

Застосування передбаченого законодавством вартісного порогу для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

Обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством вартісного порогу для скарг, що подаються на розгляд суду касаційної інстанції, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах (справах незначної складності) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 дійшов висновку, що припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, який встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності. Пункт 2 частини третьої статті 389 Кодексу містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Справи незначної складності можуть визнаватися судом малозначними (частина шоста статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати у розмірі 44 951,28 грн; компенсації за невикористану відпустку у розмірі 21 764,80 грн; середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 98 840,28 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн.

Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 х 250 = 757 000,00 грн), і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Верховний Суд не вбачає обставин, за наявності яких судові рішення у справі, що виникла з трудових відносин та з ціною позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, могли би бути переглянуті в касаційному порядку.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за період затримки розрахунку та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко