ПОСТАНОВА

Іменем України

12 липня 2024 року м. Кропивницький

справа № 396/729/23

провадження № 22-ц/4809/872/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15.03.2024 у складі головуючого судді Русіної А. А.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

27.04.2023 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути 118 520,99 грн інфляційних витрат, які нараховані за період з 14.04.2020 по лютий 2023 року включно, та 22 505,84 грн - 3% річних, нараховані за період з 14.04.2020 по 14.042023 на суму заборгованості в розмірі 250000 грн, а всього 141026,83 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 05.03.2015 у справі №396/2608/14-ц, яке ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14.05.2015 залишене без змін, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 312 250 грн., проценти в розмірі 51 134 грн. 55 коп., три відсотки річних в розмірі 7 952 грн. 05 коп, а всього 371 336 (триста сімдесят одна тисяча триста тридцять шість) грн. 60 коп. Рішення суду набрало законної сили 14.05.2015.

На виконання вказаного рішення судом видано виконавчий лист № 396/2608/14 від 02.06.2015, який пред`явлено до виконання.

06.07.2015 ВДВС Новоукраїнського МУЮ було відкрито виконавче провадження ВП № 48004150 про примусове стягнення з відповідача суми боргу в сумі 371336,60 грн та судових витрат 3654,00 грн. 14.07.2015 винесено постанови про приєднання виконавчих проваджень до зведеного виконавчого провадження. 22.09.2015 року на виконання в/листа № 396/2608/14-ц державним виконавцем складено акт опису й арешту майна, згідно якого накладено арешт на майно ОСОБА_3 та призначено експерта для участі у виконавчому провадженні. 22.02.2016 винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника, згідно якої виконавчі листи № 396/2608/14-ц від 02.06.2015 направлені до виконання УПФУ у Новоукраїнському районі. Сума боргу за вказаними виконавчими документами на час розгляду справи не сплачена.

Згідно довідки Новоукраїнського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), станом на 04.04.2023 заборгованість по виконавчому листу № 396/2608/14, що виданий Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області 02.06.2015, становить 344 305,44 грн. Станом на дату подачі позовної заяви, зазначене судове рішення не виконане, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні витрати.

В позовній заяві позивач навела розрахунок інфляційних втрат за період з 14.04.2020 року по 28.02.2023 року та 3% річних, який розрахувала за період з 14.04.2020 року по 14.04.2023 року.

22.05.2023 року від представника відповідача адвоката Дуковської Т.М. надійшов відзив на позовну заяву в якому вона просила відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Звертає увагу, що відповідно до ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, проте рішення суду від 05.03.2015 року по справі №396/2608/14 відповідачем виконується у примусовому порядку та борг за вказаним рішенням повертається частково, тому нових фактів, які б підтверджували, що відповідач порушує зобов`язання в позові не наведено. Крім того, нараховуючи 3% річних та інфляційні втрати на суму боргу, присуджену судом, до якої також включені інфляційні втрати та 3% річних за попередні періоди, позивач фактично, намагається повторно притягнути відповідача до відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15.03.2024 позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 22 505,84 грн, та інфляційні витрати у розмірі 118 520,99 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір по справі у розмірі 1410,26 грн.

Всього підлягає стягненню 142 437,09 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про стягнення боргу відповідачем не виконане, позовні вимоги грунтуються на нормах ст. 625 ЦК України, якою встановлені санкції не невиконання грошового зобов`язання, розрахунок інфляційних витрат та 3 % річних, зроблений позивачем, є правильним, відповідачем власний розрахунок не подано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначив, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Згідно рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 5 березня 2015 року у справі №396/2608/14-ц, спірне зобов`язання виникло з дій позивачки та відповідача у 2012 році, конкретний строк виконання зобов`язання визначений не був.

Зазначає, що оспорював факт позики, рішенням суду від 05.03.2015 року вирішено питання про застосування наслідків неналежного виконання цього зобов`язання, в тому числі, застосовано наслідки, передбачені ст. 625 ЦК України.

Позивачка ОСОБА_2 визнає факт, що на даний час зобов`язання, яке виникло у 2012 році, та підтверджено рішенням суду 2015 року, виконується у примусовому порядку. Це означає, що ОСОБА_1 не є боржником, який прострочив виконання, оскільки добросовісно виконує визначене у рішенні суду зобов`язання.

Відповідно до інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр», та у відповідності до розрахунків, наданих у позовній заяві, величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації (103%) за період у межах позовної давності лише у березні 2022 року (104,50%), тому лише з цього місяця може бути здійснене нарахування інфляційних втрат.

Окрім цього, у відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», дію Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" було зупинено на період з 01.01.2023 року по 31.12. 2023 року, та відновлено лише з 01.01.2024, тому нарахування індексу інфляції за січень - лютий 2023 року є незаконним.

Таким чином, допустимим є нарахування інфляційних втрат за період з березня 2022 року по грудень 2022 року, тобто:

104,50 х 103,10% х 102,70% х 103,10% х100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% х 100,70% х 100,70% = 123,01%

На вказану позивачем суму 250 000.00 збільшення становитиме: 250 000.00 х 23,01% = 57 525.00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (ч. 4 ст. 19 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК).

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій ст. 274 ЦПК України (ч.ч.1-2 ст. 274 ЦПК).

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 05.03.2015 у справі № 396/2608/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 14.05.2015, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу (а.с.12-15).

Згідно інформації про виконавче провадження ВДВС Новоукраїнського МУЮ 06.07.2015 відкрито виконавче провадження ВП №48004150 про примусове стягнення з відповідача суми боргу в сумі 371336,60 грн. та судових витрат 3654,00 грн, 14.07.2015 винесено постанови про приєднання виконавчих проваджень до зведеного виконавчого провадження. 22.09.2015 на виконання в/листа №396/2608/14-ц державним виконавцем складено акт опису й арешту майна, згідно якого накладено арешт на майно ОСОБА_4 та призначено експерта для участі у виконавчому провадженні. 22.02.2016 винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника, згідно якої виконавчі листи №396/2608/14-ц від 02.06.2015, видані Новоукраїнським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 371336,60 грн та судових витрат 3654,00 грн. направлені до виконання УПФУ Новоукраїнському районі (а.с.16-21).

Згідно довідки Новоукраїнського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), станом на 04.04.2023 заборгованість по виконавчому листу №396/2608/14, що виданий Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області 02.06.2015 становить 344 305,44 грн (а.с.22).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК).

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на невиконання відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили та з урахуванням строку позовної давності просить стягнути саме за період 14.04.2020 по 14.04.2023 3% річних та з 14.04.2020 по 28.02.2023 інфляційні витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладений у постанові від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на стягнення 3% річних та інфляційних втрат згідно положень частини 2 статті 625 ЦК України.

Таким чином, з ухвалення рішення про стягнення коштів у 2015 році зобов`язання відповідача їх сплатити не припинилося та є триваючим, відтак, позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Таким чином, суд приходить до висновку, що невиконання відповідачем зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у позивача з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц.

Особа може виконати рішення суду добровільно: з моменту набрання рішенням суду законної сили до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією ВП Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18.

Суд приймає до уваги, що станом на момент звернення до суду відповідач не сплатив позивачу грошові кошти за рішенням суду, доказів протилежного відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Згідно аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Встановлено, що рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 05.03.2015 станом на дату ухвалення рішення не виконано.

Тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача, відповідно до норм ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних від суми боргу, яка складає 250000 грн.

Розраховуючи розмір 3 % річних, згідно зі ст. 625 ЦК України, за період 14.04.2020 по 14.04.2023 від суми 250000 грн, апеляційний суд виходить з наступного:

14.04.2020 - 31.12. 000,003,000%5 368,85
01.01.2021 - 31.12. 000,003,000%7 500,00
01.01.2022 - 31.12. 000,003,000%7 500,00
01.01.2023 - 14.04. 000,003,000%2 136,99
Разом1096 22 505,84

Розраховуючи інфляційні витрати, згідно зі ст. 625 ЦК України, за період з 14.04.2020 по лютий 2023 року включно, від суми 250000 грн, апеляційний суд виходить з наступного:

14.04.2020 - 28.02.2023Квітень 2020 - Лютий 2023147,408%250 000,00368 520,99118 520,99
Разом 118 520,99

Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що зроблений позивачем розрахунок індексу інфляції та 3% річних є правильним.

Стороною відповідача не спростовано вказаний розрахунок.

Посилання сторони відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин, а саме розрахунку індексу інфляції та 3% річних, п.1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, є помилковими.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, зводяться до переоцінки доказів у справі, що знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст. 7, 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15.03.2024 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня їїприйняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко