КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2024 року місто Київ.

Справа №760/10712/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12840/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року (у складі судді Жовноватюк В.С., інформація щодо повного тексту відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів

ВСТАНОВИВ

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер :69:191:0023, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаних об`єктів нерухомості.

Не погоджуючись з такою ухвалою, представник відповідача 29 травня 2024 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала незаконна та необґрунтована.

Вказує, що жодного обґрунтування рішення судом першої інстанції не було наведено.

Зазначає, що Позивачем не доведено, а судом не встановлено фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Вказує, що предметом заявленого позову є визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки, укладеного між відповідачами 21 грудня 2021 року, на підставі його фраудаторності, укладеного, на думку позивача, через договір позики від 12 листопада 2020 року. Звертає увагу, що станом на дату укладення оскаржуваних договорів дарування жодних вимог позивачем до відповідача заявлено не було.

Вказує, що Верховним судом ухвалою від 18 березня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом про стягнення коштів у сумі 4 673 467,08 грн. за договором позики, оскільки Відповідач-1 не вважає розписку від 12.11.2020 року підтвердженням отримання коштів в борг від Позивача, вона не містить у собі умов та факту отримання Відповідачем-1 в борг коштів та дати отримання коштів.

Зазначає, що ОСОБА_1 (дружина відповідача-1) жодних грошових зобов`язань перед позивачем на час укладення спірних правочинів не мала та давала згоду на договір дарування, що посвідчено нотаріально.

Вказує, що позивачем не наведено, а судом не досліджено питання співмірності обраного заходу забезпечення позову та заявлених вимог. Так, у Відповідача-1 наявне на сьогоднішній день інше нерухоме майно, на яке накладено арешт у якості забезпечення позову (ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 09.03.2023 року у справі №758/5328/22), за рахунок якого позивач зможе задовольнити свої вимоги, у разі, якщо відповідне судове рішення про стягнення коштів не буде скасовано Верховним Судом.

Ухвалою Київського апеляційного судувід 6 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

19 червня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив від представника позивача на апеляційну скаргу, якою просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вказує, що накладення арешту на спірне майно відповідає підставам забезпечення позову, передбачених ч. 2 ст. 149 ЦПК України.

Зазначає, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, той факт, що на час укладання договору купівлі-продажу між відповідачами ще не було ухвалене рішення суду про стягнення боргу не впливає на неправильне вирішення судом спору про вірне застосування норм матеріального права.

Вказує, що у справі на яку посилається скаржник, було накладено арешт на частку квартири вартість якої не може бути співмірною з сумою заборгованості ОСОБА_1 . Крім того майно, на яке накладено арешт у даній справі є майном, що мало бути переоформленим у разі неповернення боргу.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги. Представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів робить висновок, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Накладаючи арешт на спірний житловий будинок, суд першої інстанції був переконаний, що саме такий захід забезпечення позову буде достатнім для досягнення мети, співмірним із вимогами позивача та не порушить прав осіб.

Такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, якими, зокрема, є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Предметом спору у цій справі є визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними та скасування державної реєстрації права власності. Вимоги позову направлені на захист прав позивача, оскільки таке майно мало бути переоформлене на позивача у випадку не повернення боргу за Договором позики, укладеного між позивачем та відповідачем 1.

Враховуючи характер спірних правовідносин, колегія суддів робить висновок, що вимоги заяви ОСОБА_2 , а саме накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 підлягають задоволенню, оскільки безпосередньо пов`язані з суб`єктивними правами позивача на предмет спору.

Оскільки визнання недійсним правочину, який є безпосередньою підставою для зміни власника спірної квартири, так чи інакше вплине на подальший правовий режим цього нерухомого майна, то вибраний позивачем вид забезпечення позову є співмірним із заявленою в цій справі вимогою позову.

Правильним є висновок суду про те, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті може істотно ускладнити у разі задоволення позовних вимог поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких звернулась позивач.

Тоді як доводи апеляційної скарги про те, що не вжиття забезпечення позову не може утруднити виконання рішення суду про визнання договорів недійсними не спростовує висновки суду першої інстанції.

Не накладення арешту провокує настання ризиків вибуття спірного майна з володіння відповідача, що ускладнить розгляд справи та ефективний захист прав позивача у випадку задоволення позову.

Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову в цій справі не підлягає примусовому виконанню, а може бути виконано шляхом його пред`явлення до державного реєстратора, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, яке є предметом оспорюваного договору, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права.

Апеляційний суд зауважує, що можливе подальше відчуження відповідачкою спірної квартири об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що оспорюваний у цій справі правочин не буде підставою для наступної зміни власника квартири, а тому визнання його недійсним не відновлюватиме порушене право позивача та спонукатиме останнього до ініціювання нових судових спорів.

Аналогічні висновки зроблені в постанові Великої Палати Верховного суду від 24 квітня 2024 року справа № 754/5683/22

У п. 4.8 постанови Верховного Суду від 24.05.2021 у справі № 910/3158/20 міститься висновок, що за змістом п.1 ч. 1 ст. 137 ГПК України, під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися коштами або майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, коштів або про стягнення коштів. Сума арештованих коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20 та від 25.09.2020 у справі № 925/77/20).

З огляду на зазначене, посилання відповідача на наявність в нього іншого майна для виконання рішення суду про стягнення боргу не може впливати на висновок щодо необхідності застосування забезпечення позову в даній справі про визнання недійсним правочинів, щодо майна, яке заявник просить арештувати, оскільки у даній справі спір стосується дійсності договорів дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як у справі, на яку посилається скаржник, арешт було накладено на 3/5 частин квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Інші доводи скаржника фактично зводяться до вирішення обґрунтованості позову, що не здійснюється під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними із заявленими позовними вимогами є цілком обґрунтовані.

Крім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 лютого 2022 року в справі № 367/3628/21 (провадження № 61-14886св21).

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києвавід 17 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 липня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська