ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4479/24 Справа № 243/377/24 Суддя у 1-й інстанції - Хаустова Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., ТимченкоО.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2024 року, яке ухвалено суддею Хаустовою Т.А. та повне судове рішення складено 09 лютого 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, за участю третьої особи: Десятої Київської державної нотаріальної контори, про визначення розміру спадщини та права власності.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина, до складу якої увійшла недоотримана за життя пенсія. Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 є позивачка.

09 листопада 2023 року позивача отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на грошову суму у вигляді недоотриманої пенсії в сумі 31 666,77 грн.

Сума спадщини визначена нотаріусом на підставі повідомлення, наданого ГУ ПФУ в Донецькій області від 20 жовтня 2023 року №0500-0221-8/90058 про недоотриману пенсію ОСОБА_2 за період з 01 жовтня 2020 року по 31 травня 2021 року.

Мати позивачки, ОСОБА_2 , весь час до самої смерті мешкала в м. Донецьку й отримувала пенсію на картку Приватбанку. З лютого 2015 року відповідач припинив виплату пенсії ОСОБА_2 . Розмір недоотриманої пенсії, зазначений у повідомленні нотаріусу не відповідає повній сумі недоотриманої пенсії за 76 місяців, тобто, з лютого 2015 року по травень 2021 року.

14 листопада 2023 року позивачка звернулася до відповідача з проханням надати інформацію, коли і на яких підставах було припинено нарахування пенсії на картку Приватбанку ОСОБА_2 , а також повний розмір недоотриманої пенсії з 2015 року й на день її смерті з розбивкою по роках.

Листом від 08 грудня 2023 року відповідач повідомив позивачку, що нарахування пенсії ОСОБА_2 припинено з 01 лютого 2015 року на підставі постанови КМУ від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Інформації про повний обсяг пенсії не надано.

В зв`язку з викладеним, позивачка просить суд зобов`язати відповідача нарахувати недоотриману пенсію за життя ОСОБА_2 з 01 лютого 2015 року по 30 вересня 2020 року, визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 на недоотримані нею за життя пенсійні виплати за період з 01 лютого 2015 року по 30 вересня 2020 року, зобов`язати відповідача виплатити на користь позивачки пенсійні виплати в порядку спадкування після ОСОБА_2 за період з 01 лютого 2015 року по 30 вересня 2020 року, вирішити питання судових витрат за рахунок відповідача.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , право власності в порядку спадкування за законом на недоотриману пенсію за період з 01 лютого 2015 року по 30 вересня 2020 року, на одержання якої за життя мала право ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , недоотриману пенсію за період з 01 лютого 2015 року по 30 вересня 2020 року, належну спадкодавцю ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, на користь ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області та отримувала пенсію за віком, розраховану відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Виплата пенсії проведена по 31 січня 2015 року.

Виплата пенсії ОСОБА_2 була призупинена з 01 лютого 2015 року на підставі обміну інформацією з органами соціального захисту населення.

За поновленням виплати пенсії ОСОБА_2 не зверталась.

Пенсійну справу знято з обліку з 01 червня 2021 року у зв`язку зі смертю пенсіонерки.

Управлінням на запит нотаріуса було повідомлено, що сума недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 становить 31 666,77 грн. за період з 01 жовтня 2020 року по 31 травня 2021 року.

Пенсія за період з 01 лютого 2015 року по 30 вересня 2020 року ОСОБА_2 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області не нараховувалась, оскільки пенсіонер до територіальних органів Пенсійного фонду України на територію, підконтрольну українській владі, за поновленням виплати пенсії особисто не зверталась.

Для поновлення пенсійних виплат особа повинна була зареєструватись як внутрішньо-переміщена особа та подати відповідну заяву до пенсійного органу. Інший механізм поновлення пенсійних прав осіб, які проживають на території, непідконтрольній українській владі, не визначений.

Оскільки пенсія після припинення її виплати не нараховувалась для виплати, тому вона не може бути нарахована та виплачена й позивачці в порядку спадкування.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, з наступних підстав.

Як установлено судом і підтверджено матеріалами справи, Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим 19 жовтня 2021 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

09 листопада 2023 року ОСОБА_1 отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію на суму 31 666,77 грн., яка належала померлій ОСОБА_2 на підставі повідомлення, наданого Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області 20 жовтня 2023 року №0500-0221-8/90058.

Відповідно до повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 08 грудня 2023 року, ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон 1058). ОСОБА_2 мала статус внутрішньо переміщеної особи. У зв`язку з відсутністю в матеріалах пенсійної справи ОСОБА_2 довідки внутрішньо переміщеної особи, виплату пенсії було припинено з 01 лютого 2015 року.

За поновленням виплати пенсії ОСОБА_2 не зверталась.

Пенсія за період з 01 лютого 2015 року по 24 травня 2021 року не нараховувалась та не виплачувалась.

При наданні відповіді на запит Десятої Київської нотаріальної контори листом від 20 жовтня 2023 року №0500-0221-8/90058 була вказана загальна сума нарахованої пенсії, на виплату якої пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно, відповідно до ч.1 ст.46 Закону №1058 в сумі 31 666,77 грн. за період з 01 жовтня 2020 року по 31 травня 2021 року.

З 01 лютого 2015 року ОСОБА_2 нарахування та виплату пенсії припинено у зв`язку з відсутністю в неї реєстрації як внутрішньо переміщеної особи, за поновленням виплат за життя ОСОБА_2 не зверталася, тому на час відкриття спадщини нарахованих пенсійних виплат, які б належали спадкодавцю і включалися до складу спадщини, за період з 01 лютого 2015 року по 30 вересня 2020 року, не було.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надавав інформацію державному нотаріусу Десятої київської державної нотаріальної контори щодо суми нарахованої, але не виплаченої пенсії ОСОБА_2 , обмеживши цю суму трирічним строком звернення відповідно до ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Спір між сторонами виник з приводу захисту позивачкою свого права на спадкування за законом, а саме права власності на спадкове майно у вигляді недоотриманої пенсії спадкодавця.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що правовідносини з приводу нарахування та обліку недоотриманої пенсії померлого пенсіонера мають регулюватись спеціальною ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» без урахування норм ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого переконання, що у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивачки як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна.

Спадкодавиця ОСОБА_2 мала право на нарахування та виплату пенсійних виплат не залежно від звернення до ПФУ на підконтрольній Україні території, а тому спадкоємиця ОСОБА_1 відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання пенсійних виплат в порядку спадкування за законом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно за ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Суд зазначає, що положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється у разі смерті пенсіонера.

Рішення щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 на інших підставах відповідачем суду не надано.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Крім того, відповідно до статті 92Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було.

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи наведено у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20жовтня 2014року №1706-VII «Про забезпечення праві свобод внутрішньо переміщених осіб» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 18.01.2018№ 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Жодним законом України не визначено такої підстави для припинення пенсії, як відсутність у особи її реєстрації, як внутрішньо переміщеної особи, не підтвердження місця фактичного проживання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18), постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц (провадження № 61-34175св18) та у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц (провадження № 61-6270св18) зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Тому, припинення пенсійних виплат за життя спадкодавиці з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю.

Таким чином, припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на таку пенсію у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці пенсійні виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання пенсії у порядку спадкування за законом.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що померла ОСОБА_2 за життя не виявила бажання поновити пенсію, нарахування якої було припинено з 01 лютого 2015 року, не зверталась з відповідною заявою до відповідача і пенсія не отримана з вини пенсіонера, не заслуговують на увагу з огляду на вищенаведене.

Отже, і спадкоємиця ОСОБА_1 , відповідно до положень статті 1227 ЦК України, має право на отримання пенсії у порядку спадкування за законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі № 243/13575/19.

Отже, у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивачки, як спадкоємиці, на отримання всього належного їй спадкового майна.

Що стосується спадкування за законом на підставі видного Свідоцтва про право на спадщину.

Як вбачається із матеріалів справи, 09 листопада 2023 року державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В. видане ОСОБА_1 Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , 1931 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина, на яку видане це Свідоцтво, складається з: недоотриманої пенсії в розмірі 31 666,77 грн., яка належала померлій на підставі повідомлення № 0500-0221-8/90058, виданого Головним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області від 20 жовтня 2023 року.

Між тим, на звернення позивача про виплату недоотриманої пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області не провело виплату зазначених коштів.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенцію ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Прийнявши спадщину в установленому законом порядку, спадкоємець набув право на все майно, яке належало спадкодавцеві на час смерті, а тому відповідно до статті 1227 ЦК України він має право на її отримання.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 220/30/21, від 23 лютого 2022 року у справі №428/10113/20.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що відповідач перешкоджає реалізації права позивачки, як власника майна в порядку спадкування, на отримання недоотриманої пенсії після померлої ОСОБА_2 ,а тому позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати недоотриману пенсію за життя ОСОБА_2 з 01 лютого 2015 року по 30 вересня 2020 року, визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 на недоотримані нею за життя пенсійні виплати за період з 01 лютого 2015 року по 30 вересня 2020 року, зобов`язати відповідача виплатити на користь позивачки пенсійні виплати в порядку спадкування після ОСОБА_2 за період з 01 лютого 2015 року по 30 вересня 2020 року, є законними та підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що позивачка має право на отримання недоотриманої за життя ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за період з 01 жовтня 2020 року по 31 травня 2021 року у порядку спадкування за законом, оскільки ці суми пенсії належали спадкодавиці за час її життя, а обмеження цих виплат трирічним терміном є незаконним.

Також, суд першої інстанції при ухваленні рішення по справі виходив з того, що оскільки позивачка набула право власності на недоотриману пенсію померлої ОСОБА_2 , то відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повинно виплатити усю суму грошових коштів, а відмова у виплаті цих коштів є незаконною.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 09 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: