21.06.2024 Справа № 363/213/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лукач О.П.,

за участю секретаря Мітясова Д.О.,

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Вишгороді у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до російської федерації в особі уряду російської федерації, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України,

ВСТАНОВИВ:

11.01.2024 до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку та за підписом представника позивачів адвоката Лупейка О.В., надійшла вказана позовна заява, у якій позивачі просять стягнути на їх користь з російської федерації

(за рахунок її коштів, майна і активів) моральну шкоду спричинену через збройну агресію російської федерації проти України у розмірі: ОСОБА_1 - 40000000,00

(сорок мільйонів) гривень, що у еквівалентах станом на день подачі позову складає 1099976,90 доларів США або 1004590,98 Євро; ОСОБА_2 30000000,00 (тридцять мільйонів) гривень, що у еквівалентах станом на день подачі позову складає

824982,66 доларів США або 753443,24 Євро. Також, позивачами заявлено клопотання про їх допит у якості свідків, на що надають згоду.

В обґрунтування позову зазначено, що 24.02.2022 російська федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні. Реально на території України йде війна із застосуванням сучасні систем озброєння, країною агресором здійснюється терор мирного населення відбувається масове знищення інфраструктури. Із-за військової агресії значні території України виявилися окупованими: іноземним російським військом. Після початку військового вторгнення російської федерації Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ в Україні з 05:30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб , який потім неодноразово продовжувався. Військова збройна агресія російської федерації, беззаперечно, спричинила тяжкі наслідки, як для держави у цілому, так і громадян України. Спричинені такі тяжкі наслідки і для позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим ними заявляється до відшкодування російською федерацією спричинена моральна шкода. Своє довоєнне життя позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є подружжям, мають спільних дітей та дітей від попередніх шлюбів, з якими проживала також мама позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , характеризують як щасливе і передбачуване. Проте війна, яка розпочалася 24.02.2022, віроломним військовим нападом росії на Україну все це щасливе життя для них і їхньої родини зруйнувала. Війна без перебільшення стала для них шоком і жахом. У позивача ОСОБА_1 початок війни став явним психологічним шоком, страхом, панікою, відчаєм, вона була розгубленою, боялася за себе та родину, а для позивача ОСОБА_2 це було психологічним шоком. До позивачів у село приїхали: син ОСОБА_4 з родиною, двоюрідна сестра з родиною, всього їх було 12 чоловік. У селі зникли газ, світло, зв`язок, тепло. Досить швидко закінчувалися запаси їжі. Страждали всі, особливо маленькі діти. Двічі непритомніла мати позивача. У позивача ОСОБА_1 із переживань і страху весь час тримався великий тиск на рівні 170x110. Від холоду перемерзали, хворіли, а щоб зігрітися та приготувати їжу розібрали сарай на дрова. Ліків для лікування не було. У небі постійно літали російські літаки і дрони. Як зазначають позивачі, 21.03.2022 у село зайшли російські військові із м. Хабаровська та буряти. Вони обшукували місцеві помешкання, з їх слів шукали партизанів. Обшукали і їхню садибу. До садиби приїхали на БТРІ та направили гармату, на територію заходило шість солдатів, озброєних автоматами і гранатами. Троє з них обшукували територію, а троє заходили у будинок. У всіх відібрали мобільні телефони. Побачивши на другому поверсі її сина ОСОБА_5 та племінника, один із солдатів направив на них автомат, наказав встати і виходити, бо у нього наказ розстрілювати всіх українців, яким є «18+» років. Від почутого в усіх почалась істерика, а мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 втратила свідомість. Окупанти залишили їх, але обіцяли повернутись через деякий час. Родина позивачів продовжила жити у страху і великій напрузі. На початку квітня 2022 року село звільнили. Позивачі стверджую, що в окупації з родиною пережили весь спектр надмірних негативних емоцій. Після окупації, матері позивача лікарями було встановлено 1 групу інвалідності та потрібен був постійний догляд. Проте 27.09.2023 вона померла, що стало тяжким горем для всієї їхньої дружньої сім`ї. Позивачі вважають, що у їхніх психологічних стражданнях винна російська федерація, яка вчинила військовий збройний напад на Україну та намагається здійснити геноцид українського народу. Стверджують, що військовою агресією російської федерації позивачам спричинена моральна шкода, яку ОСОБА_1 оцінює у 40 (сорок) мільйонів гривень, а ОСОБА_2 оцінюю у 30 (тридцять) мільйонів гривень, та те, що країна агресор цю моральну шкоду має відшкодувати.

Після виконання судом вимог частини восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 06.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 02.04.2024 о 10:00.

24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною і російською федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території російської федерації та діяльність дипломатичних установ російської федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади російської федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України

вих. №71/17-500-67127 від 04.09.2022 та вих. №71/17-500-77469 від 03.10.2022).

01.12.2022 прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». 22.12.2022 Закон опубліковано у газеті «Голос України» та 23.12.2022 він набрав чинності.

Закон передбачає: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 №240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. москві 28.03.1997 і ратифікованого Законом України від 03.03.1998 № 140/98-ВР, у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь (стаття 1); вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. москві 28.03.1997 і ратифікованого Законом України від 03.03. 1998 № 140/98-ВР (стаття 2).

Крім цього, у відповідності до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року та статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти російської федерації, у т.ч. в особі посольства російської федерації в Україні, за яким МЗС доручало Посольству України в російській федерації передати до Міністерства закордонних справ російської федерації ноту МЗС з питання отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти російської федерації.

Водночас, у зв`язку з порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС російської федерації про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14.02.1992.

Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені. Комунікація МЗС з органами влади російської федерації також не здійснюється.

Також, відповідно до повідомлення, розміщеного 25.02.2022 на офіційному вебсайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку російської федерації та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з Поштою росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються.

З урахуванням положень частини одинадцятої статті 128 ЦПК України, інформацію про дату, час та місце розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до російської федерації в особі уряду російської федерації, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України, було, завчасно розміщено оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України

На стадії підготовчого провадження учасники провадження не з`явилися, при цьому, від представника позивачів надійшла заява про проведення підготовчого засідання без його участі та без участі позивачів, які підтримують клопотання про їх допит як свідків. Щодо забезпечення явки до суду представника відповідача відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України, відповідач, з опублікуванням оголошення про його виклик до суду, вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду.

06.06.2024 до суду, через систему «Електронний суд», представником позивача адвокатом Лупейко О.В., подано заяву про долучення до матеріалів справи медичну документацію щодо стану здоров`я позивача ОСОБА_1 .

Під час розгляду справи по суті, брали участь позивачі та їх представник.

Представник відповідача до суду не з`явився, та з урахуванням позиції сторони позивача щодо можливості розгляду справи, положення статті 223 ЦПК України, а також те, що відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України, відповідач, з опублікуванням оголошення про його виклик до суду, вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути справу у відсутності сторони відповідача.

Додатково слід зазначити, що відповідно до правових позицій, викладених у Постанові КЦС ВС від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Під час розгляду справи по суті, позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги, наполягаючи на їх задоволенні.

Допитана у якості свідка позивач ОСОБА_1 показала суду, що раніше проживала з чоловіком у квартирі у місті Києві, проте після народження дитини вирішили продати квартиру та переїхати за місто, де збудували будинок. Її мама переїхала до неї, щоб допомагати по догляду за дитиною. ОСОБА_1 працювала у магазині у місті Вишгороді і 24.02.2022, як завжди, виїхала на роботу рано, щоб відчинити магазин о 7 годині, проте, доїхавши до с. Лютіж, її зупинили і повідомили, що розпочалась війна, та вона повернулася додому. У той день зателефонував старший син та сестра, які повідомили про ситуацію в країні та те, що з сім`ями приїдуть до неї. На другий день зникло світло в будинку, перші дні користувались залишками газу в балоні, а з 21.03.2022 військовослужбовці рф почали їздити через село та 22.03.2022 шестеро озброєних військовослужбовців зайшли на територію будинку та повідомили, що шукають партизанів. Частина з них зайшли до будинку, а інші оглядали двір. Мати перебувала на другому поверсі будинку разом сімнадцятирічним сином та вісімнадцятирічним племінником, а чоловік залишився на дворі. Коли військовий зайшов до кімнати і побачив там матір з хлопцями, він одразу перезарядив автомат і наставив на сина та племінника. Свідок побачивши це, закричала, а військовий повідомив, що в них є наказ розстрілювати чоловіків старших 18 років. ОСОБА_1 та її мати впали на коліна і просили не вбивати дітей, військовослужбовець відштовхнув мати і вона впала, після чого він опустив зброю та сказав сховати дітей та не випускати. Коли вони вийшли з будинку, вона побігла до матері поміряла тиск, він був дуже високий на скільки пам`ятає 170/124 давала їй ліки, які ще були в будинку. Матері наче стало легше, але в неї була не чітка мова, а тому ОСОБА_1 вирішила, що то був інсульт, при цьому до цієї ситуації у матері скарг на здоров`я не було. Військовослужбовці рф хотіли забрати їхній автомобіль, проте її чоловік повідомив, що він розібраний. Перед тим, як вони пішли до сусідів, попередили, що через пару днів знову приїдуть. Свідок зазначила, що під час окупації постійно літали дрони, військовослужбовці забирали все, що хотіли з будинку та подвір`я. 01.04.2022 село звільнили, однак від пережитого у матері стався повторний інсульт, що також підтвердив лікар, мати перестала ходити, а тому позивач була змушена доглядати її, тим самим погіршилось її здоров`я. Щодо розміру моральної шкоди зазначила, що він досить малий, враховуючи пережите ними, а також смерть матері, яка могла продовжувати жити. Позивач нинішній свій стан здоров`я пов`язує з подіями, які відбулися під час окупації, а також смерть матері, якій було 74 років.

Позивач ОСОБА_2 , допитаний судом як свідок, показав, що 24.02.2024 перебував на роботі в магазині «Фора», де працював охоронцем. О 19:00, після зміни, пішов додому, де приїхав старший син зі своєю родиною. На наступний день зникло світло та зв`язок. На базу відпочинку «Купола» з підконтрольної території переправляли гуманітарну допомогу, однак колишній сільський голова розповів про гуманітарну допомогу росіянам. Військовослужбовці рф озброєні приїхали на БТР до будинку, вони розділилися та почали проводити огляд території та будинку, він у цей час знаходився на подвір`ї, а дружина з матір`ю перебували у будинку. Після огляду території, військові забрали їжу, деякі речі, а коли збиралися йти, то попередили, що через пару днів повернуться. Щодо подій, які відбувалися в будинку дізнався потім від дружини, яка повідомила, що військовослужбовець намагався розстріляти дітей, та повідомив про наказ. Їжу готували на вулиці, було холодно теща від пережитого захворіла після інсульту, а дружина її доглядала. Матір ОСОБА_1 була літньою жінкою, дружина після окупації доглядала за тещею, водночас ці обставини вплинули на здоров`я дружини.

Заслухавши позивачів та їх представника, допитавши позивачів як свідків, дослідивши у судовому засіданні письмові докази у справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (частина третя статті 82 ЦПК України).

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 1996 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.35).

Місце проживання позивача ОСОБА_1 з 2009 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , та згідно долучених до позовної заяви матеріалів, за вказаною адресою також проживалють її діти: ОСОБА_6 , 2004 року народження, ОСОБА_7 , 2013 року народження, позивач ОСОБА_2 та її мати ОСОБА_3 , 1945 року народження. Село Толокунь Вишгородського району Київської області було включено до Переліку тимчасово окупованих російською федерацією територій України з 24.02.2022 по 31.03.2022, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» (а.с. 36-53, 61-63).

Так, мати позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 проживала разом з нею за адресою АДРЕСА_2 , з 11.06.2009 (а.с.52).

Згідно медичних документів щодо стану здоров`я ОСОБА_3 за червень, серпень 2022 року, убачається встановлений діагноз церебральний атеросклероз, вона за станом здоров`я хвора, з 11.08.2022 мала І групу інвалідності і не здатна до самообслуговування, потребувала лікування та постійної сторонньої допомоги (а.с.54-59).

27.09.2023, у віці 78 років, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла про що Виконавчим комітетом Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис №264 (а.с.60).

На підставі заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 13.11.2023 про проведення психологічного дослідження, 12.12.2023 психолог та лікар-психотерапевт ОСОБА_8 , провівши психологічне дослідження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на предмет психотравмування та визначення розміру моральної шкоди, спричиненої їм у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, складено окремі висновки спеціаліста-психолога, відповідно до яких спільно для обох позивачів: досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 збройної агресії російської федерації на Україну, є, беззаперечно, психотравмуючою для них; глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для їх фізичного і психологічного здоров`я; за обставин, які розглянуті у дослідженні, заявникам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 завдано моральної шкоди; між спричиненою заявникам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок; визначений самостійно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. При цьому, розумний розмір морального відшкодування ОСОБА_1 за даними психологічного дослідження встановлюється у 40 (сорок) мільйонів гривень, а

ОСОБА_2 30 (тридцять) мільйонів гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що самі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вважають такі суми мінімально адекватними для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я (а.с.64-85, 86-108).

Також, до позовної заяви долучено письмові пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , надані ними у відповідності до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», які, за своїм змістом дублюють зміст позовної заяви та їх вимоги, а також показання, надані у судовому засіданні як свідками, у зв`язку з чим, не є необхідним надавати їм окрему оцінку (а.с. 20-34).

Так, починаючи з 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14.12.1974, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20.02.2014 з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27.08.2014 масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24.02.2022 розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05:30 24.02.2022.

Згідно статті 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016).

Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа №1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, ст. 3).

Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.

Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН.

Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву.

Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Відповідно до статті 28 Загальної декларації прав людини, кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

У статті 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації.

Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

За змістом частини третьої статті 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР

№2148-VIII(2148-08) від 19.10.1973) кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов`язується: а) забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; b) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовою, адміністративною чи законодавчою владою або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту;

с) забезпечити застосування компетентними властями засобів правового захисту, коли вони надаються.

Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивачів, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.

Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок збройної агресії російської федерації на території України, яку оцінює у розмірі 40 мільйонів гривень.

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок збройної агресії російської федерації на території України, яку оцінює у розмірі 30 мільйонів гривень.

Відповідно до статті 41 Конституції України, пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (частина друга статті 2 ЦК України).

Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, що передбачено пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України.

Пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Згідно частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною другою статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже для відшкодування шкоди за правилами статті 1167 ЦК необхідно довести такі факти: протиправність діяння її заподіювача; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Водночас, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 своєї постанови № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до пункту 9 вищезазначеної постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

В пункті 10 зазначеної постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України вказано, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту частини третьої 3 статті 12 та статті 81 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.12.2020 в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007).

Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі №686/13212/19.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Беззаперечно, що кожен громадянин, який проживав в Україні, у тому числі громадяни України, які були вимушені шукати безпечні умови для свого життя та життя своєї родини внаслідок збройної агресії російської федерації, у зв`язку з чим перемістилися на інші території України, або прийняли рішення виїхати на період воєнного стану за межі України, зазнали безумовних моральних страждань. Беззаперечно, що кожен громадянин, який не покинув територію України, не відчуває себе в безпеці після введення в Україні воєнного стану, був позбавлений звичного ритму життя, звичайного спілкування з близькими та друзями.

Проте, це не позбавляє особу, яка звернулась до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації обов`язку обґрунтувати та довести у суді належними доказами, а суд - обов`язку встановити на підставі наданих доказів елементи правопорушення, що призвело до завдання моральної шкоди (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача (причинно-наслідковий зв`язок). У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб. Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену кожному із позивачів моральну шкоду, суд бере до уваги, що в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті. Натомість спори зі схожими правовідносинами були предметом розгляду ЄСПЛ.

Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514),

28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі

20000 кіпрських фунтів (станом на 01 січня 1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - Євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 Євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

Рішенням ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» ((заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), Суд зобов`язав Росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу.

З урахуванням вказаних позивачами і встановлених судом обставин, характеру спричиненої їм моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що визначені позивачами розміри грошової компенсації моральної шкоди є непропорційним засадам справедливості та розумності.

Так, вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 моральну шкоду, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі, множинний характер порушення їх конституційних прав, характер немайнових втрат, зокрема, втрату близької людини та тяжкість вимушених змін у їх житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану, а тому, суд, здійснюючи свою оцінку на основі справедливості, вважає розумним присудити позивачу ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 5 (п`ять) мільйонів гривень, а позивачу ОСОБА_2 3 (три) мільйони гривень.

При цьому висновки спеціаліста-психолога від 12.12.2023 в частині завдання їм моральної шкоди в розмірі 40 та 30 мільйонів гривень суд вважає завищеним, що не може вважатися співмірним із змістом порушених прав та їх обсягів, виходячи з підстав обґрунтованих у позові та показань, наданих у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності, достовірності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, про часткове задоволення позову. На переконання суду, відшкодування позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5 (п`ять) мільйонів гривень, а позивачу ОСОБА_2 3 (три) мільйони гривень, відповідатиме заподіяним їм моральним стражданням і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану.

Вказані розміри моральної шкоди суд вважає достатніми та справедливими.

Відповідно до курсу провідних валют, що були встановлені Нацбанком України на четвер 21.12.2023, склали: Долар США (USD) 37,5516 грн. з 1 долар; Євро (EUR)

41,0664 грн. за 1 євро.

Згідно пункту 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог в рівних частках.

Таким чином, враховуючи, що позивачів звільнено від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 13420,00 гривень.

Керуючись статтями 41, 55 Конституції України, статтями 2, 11, 15, 16, 22, 23, 1167 ЦК України, статтями 2-5, 12, 13, 76-89, 133, 141, 174, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до російської федерації в особі уряду російської федерації, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України, задовольнити частково.

Стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації (за рахунок її коштів, майна і активів) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду спричинену через збройну агресію російської федерації проти України у розмірі 5000000 (п`ять мільйонів) гривень, що на дату звернення до суду з позовом (21.12.2023) складає в еквіваленті 133150 (сто тридцять три тисячі сто п`ятдесят) доларів США 12 центи або 121754 (сто двадцять одна тисяча сімсот п`ятдесят чотири) Євро 04 центів.

Стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації (за рахунок її коштів, майна і активів) на користь ОСОБА_2 моральну шкоду спричинену через збройну агресію російської федерації проти України у розмірі 300000 (три мільйони) гривень, що на дату звернення до суду з позовом (21.12.2023) складає в еквіваленті 79890 (сімдесят дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто) доларів США 08 центи або 73053 (сімдесят три тисячі п`ятдесят три) Євро 23 центів.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації у дохід держави судовий збір у розмірі 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 09.07.2024.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 ;

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: російської федерації в особі уряду російської федерації, адреса:

м. Москва, вул. Краснопресненська Набережна, 2.

Суддя О.П. Лукач