УХВАЛА

10 липня 2024 року справа № 227/2130/24

Суддя Добропільського міськрайонного суду Донецької області Кошля А.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 , подану адвокатом Майоров С.В. до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

До Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана адвокатом Майоров С.В. до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції, в якій просить постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції АА № 463582 від 16.03.2011 року про арешт майна боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати, щодо накладення арешту на майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що 16.03.2011 року державним виконавцем ВДВС Добропільського міськрайонного управління юстиції було винесено постанову про накладення арешту на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить боржнику ОСОБА_1 , що перешкоджає позивачу реалізувати своє прав на розпорядження майном.

Дослідивши матеріали позовної заяви, приходжу до висновку про відмову у відкритті провадження у справі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст.4ЦПК України кожна особа має право саме в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах це особлива форма правосуддя, діяльність суду пов`язана із реалізацією судових актів у цивільних справах, яка здійснюється у формі «контрольного санкціонування» вчинення деяких процесуальних дій у виконавчому провадженні при розгляді цивільних справ, безпосереднього розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність виконавців, як важливої гарантії захисту права особи у судовому цивільному процесі та розгляді різних позовів, які стосується заходів примусового виконання рішень.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених під час виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі, визначений у Розділі VІI Судовий контроль за виконанням судових рішень ЦПК України, який передбачає, що скарги сторони виконавчого провадження щодо виконання судових рішень, ухвалених за правилами цивільного судочинства, підлягають розгляду судом, який розглянув відповідну справу у першій інстанції, тобто тим судом, що видав виконавчий документ.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 ««Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначено, що відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника. На підставі статті 8 Закону про виконавче провадження сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Зі змісту поданої позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що позивач є стороною виконавчого провадження, яке перебувало на виконанні у Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиціїта у межах якого було накладено арешт. Арешт було накладено на підставі постанови АА 463582 від 16.03.2011 року на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 .ю Власником вказано ОСОБА_1 , тоді як згідно паспорту громадянин України прізвище позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні та за таких умов, позов буде спрямовано на захист цивільних прав позивача, пов`язаний з оформленням права власності на спадкове майно.

У правових висновках, які містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 №904/51/19, у постановах Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №607/3894/17, від 23.12.2020 у справі №554/7908/17-ц, від 24.05.2021 у справі №712/12136/18, від 24.06.2021 у справі №127/11276/20, від 08.09.2021 у справі № 369/3757/20, від 01.12.2021 у справі № 201/6486/20 та від 19.01.2022 у справі № 577/4541/20, зазначено, якщо позивач є боржником у виконавчому провадженні, то він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом передбачений ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи боржника у виконавчому провадженні, внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження, шляхом оскарження боржником рішення, дії чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати ВС від02.10.2019№904/51/19,а також у постановах ВС від 19.01.2022 у справі №577/454/20, від 01.02.2023 року у справі №206/2832/21.

Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №905/386/18 зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізуються шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник, або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Суд також констатує, що позивач, звертаючись до суду із позовом, не зазначив відповідачем особу в інтересах якої накладений арешт, натомість вказав відповідачем лише орган виконавчої служби, наголосивши, що підстави для подальшого обтяження нерухомого майна, який було накладено під час здійснення виконавчих дій у виконавчих провадженнях, на думку позивача відсутні.

Тож, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органом державної виконавчої служби, треба розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. В порядку п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , оскільки вона не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, а підлягає розгляду в порядку передбаченому розділом VII ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 186, 270, 272, 353, 447 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 , поданого адвокатом Майоров С.В. до Добропільського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту.

Роз`яснити позивачу право на оскарження рішення, дій та бездіяльності державного (приватного) виконавця в порядку передбаченому розділом VІІ ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому копія ухвали не була вручена в день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.О. Кошля