КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Ламбуцька Т.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 13 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору позики та стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , згідно з яким просив:

- розірвати договір позики № 1 від 26.09.2013, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 274264,50 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 3 816,24 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 50 000,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 26.09.2013 між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики № 1, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 60000,00 гривень, що еквівалентно 7500,00 доларам США за офіційним курсом НБУ на день передачі грошей, про що відповідачем у присутності свідків було складено розписку, яку він передав позивачу.

Згідно умов договору позики термін дії договору становить 20 років та закінчується 26.09.2033.

При цьому, договором позики передбачалось, що відповідач взяв на себе зобов`язання виплачувати суму позики частинами щорічно при відрахуванні коштів з орендної плати на весь період дії договору оренди землі № 2-У від 03.09.2013, тобто виконання обов`язку, щодо повернення суми позики було безпосередньо пов`язано з договором оренди землі № 2-У від 03.09.2013, який відповідач уклав з орендарем ТОВ «Агрофірма «Корвет».

Разом з тим, 13.07.2022 набрало законної сили рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 30.03.2022, яким вищезазначений договір оренди землі був розірваний. Відповідач розумів наслідки розірвання за його ініціативою договору оренди землі № 2-У від 03.09.2013 та готовий був повернути суму позики позивачу.

31.03.2023 позивачем було направлено відповідачу письмову вимогу про повернення позики, яку він отримав 06.04.2023. У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 так і не повернув отримані у позику грошові кошти, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх майнових прав.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 13.03.2024 позов задоволено частково. Розірвано договір позики № 1 від 26.09.2013, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 55000,00 грн., понесені судові витрати у виді судового збору у розмірі 765,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині вирішення питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що зазначення у договорі обмінного курсу для гривні не свідчить про необхідність виконання зазначеного зобов`язання в іноземній валюті, а відтак відсутні підстави для стягнення заборгованості за договором позики за курсом НБУ станом на день подання позову.

При цьому, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції, беручи до уваги положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, складність, категорію справи, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, дійшов висновку про те, що справедливим буде зменшення розміру витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги до 10000,00 гривень, які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача (а.с. 169-177).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, просить рішення суду в частині стягнення з відповідача суми заборгованості за договором позики, судових витрат у виді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на неврахування судом першої інстанції того, що у Договорі позики сторони визначили поняття грошового еквіваленту в іноземній валюті, а не обмінного курсу, як зазначено у судовому рішенні.

При цьому, вказує, що висновок суду першої інстанції про неспівмірність витрат на оплату правничої допомоги адвоката, який встановлено судом за власності ініціативи, порушує принцип змагальності сторін, а отже є порушенням норм процесуального права (а.с. 186,187).

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представник позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.09.2013 між сторонами укладено договір позики № 1, за умовами якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 60000 грн. 00 коп., що еквівалентно 7500,00 доларам США за офіційним курсом НБУ на день передачі грошей. Сторони договору домовились про те, що термін дії договору - 20 років з моменту його укладення та підписання сторонами. Відповідач зобов`язався виплачувати суму позики частинами щорічно при відрахуванні коштів з орендної плати на весь період дії договору оренди землі № 2-У від 03.09.2013.

З розписки від 26.09.2013 року вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 кошти в сумі 60000 грн., що є еквівалентом 7500 доларів США, за офіційним курсом НБУ іноземної валюти на день передачі грошей ОСОБА_3 , згідно договору позики № 1 від 26.09.2013. Кошти ОСОБА_4 отримав в присутності свідків (а. с. 6-8).

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 30.03.2022 по цивільній справі № 141/436/21 за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Агрофірма «Корвет», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості по орендній платі та негайного повернення земельної ділянки, договір оренди землі № 2-У від 03.09.2013, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма «Корвет», розірвано, стягнуто на користь ОСОБА_4 заборгованість по виплаті орендної плати згідно договору оренди землі № 2-У від 03.09.2013 та зобов`язано ТОВ «Агрофірма «Корвет» повернути земельну ділянку в стані придатному до цільового використання. Дане рішення набрало законної сили 13.07.2022 (а. с. 11-25).

Згідно договору № 1-ц про переведення боргу від 25.12.2014 ОСОБА_2 відступив ТОВ «Агрофірма «Корвет» право вимоги до ОСОБА_3 боргу в сумі 60000,00 грн.

В подальшому, 21.03.2023 додатковою угодою № 1 до договору № 1-ц про переведення боргу від 25.12.2014, даний договір було розірвано, а ОСОБА_2 ТОВ «Агорофірма «Корвет» було повернуто право вимоги боргу від боржника ОСОБА_3 за договором позики № 1 від 26.09.2013 (а. с. 30-33).

31.03.2023 позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу, яка була вручена 06.04.2023 особисто ОСОБА_3 , що підтверджується роздруківкою з трекінга Укрпошти (а. 34-37).

Також, судом встановлено, що стороною відповідача не заперечується факт отримання грошових коштів від ОСОБА_2 в сумі 60 000 грн. 00 коп. та повернення лише частини боргу у розмірі 4999 грн. 00 коп.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення в частині стягнення з відповідача на його користь суми позики, яка із урахуванням добровільно сплачених відповідачем 4999 грн. 00 коп., складає 269265 грн. 50 коп., посилався на те, що наявність у Договорі позики № 1 від 26.09.2013 та розписці до нього визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті встановлює порядок сплати бору у гривнях, який згідно до ч. 2 ст. 55 ЦК України визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Так, згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови.

При цьому, у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (ч. 1 ст. 192, ч.1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення в частині стягнення з відповідача на його користь суми позики, яка із урахуванням добровільно сплачених відповідачем 4999 грн. 00 коп., складає 269265 грн. 50 коп., посилався на те, що наявність у Договорі позики № 1 від 26.09.2013 та розписці до нього визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті встановлює порядок сплати бору у гривнях, який згідно до ч. 2 ст. 55 ЦК України визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не спростовано те, що відповідно до договору позики № 1 від 26.09.2013 та розписки до даного договору ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти саме в національній валюті України - гривні у розмірі 60000,00 грн., що еквівалентно 7500,00 доларам США за офіційним курсом НБУ на день передачі грошей.

Факт отримання відповідачем позики у національній валюті також підтверджується змістом наявного у матеріалах справи Договору №1-ц про переведення боргу від 25.12.2014, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ "Агрофірм Корвет".

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору позики суму позики визначено в еквіваленті за обмінним курсом: 100 доларів США дорівнює 799,3 грн. на день передачі грошей.

Крім того, відповідно до положень пункту 2.3 договору позики суму позики ОСОБА_3 зобов`язався виплачувати ОСОБА_2 суму позики частинами щорічно при відрахуванні коштів з орендної плати на весь період дії договору оренди землі № 2-У від 03.09.2013. Тобто, розмір періодичних платежів, які повинні були сплачуватися позичальником ОСОБА_3 , також визначено за обмінним курсом 100 доларів США дорівнює 799,3 грн. на день передачі грошей.

Відтак, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що зазначення у договорі обмінного курсу для гривні, не свідчить про необхідність виконання зазначеного зобов`язання в іноземній валюті, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за договором позики за курсом НБУ станом на день подання позову.

Крім того, беручи до уваги положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, складність, категорію справи, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про зменшення розміру витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги, до 10000,00 грн., які підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не може з власної ініціативи зменшувати розмір витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 07.11.2019 по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Тобто, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.04.2020 в справі № 922/2685/19.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності рішення в оскаржуваній частині не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 13 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору позики та стягнення заборгованості - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 16 липня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова