печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

11 червня 2024 року суддя Печерського районного суду м. Києва, Новак Р.В., розглянувши заяву представника позивача - адвоката Сільченко Т.А. про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні суду перебуває цивільна справа ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.06.2024 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Крім того, до суду надійшла заява про забезпечення позову, у якій представник позивача - адвокат Сільченко Т.А. просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 : квартиру 166.4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ; машономісце в підземній автостоянці № НОМЕР_1 загальною площею 12 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 ; машиномісце в підземній автостоянці № НОМЕР_1 загальною площею 12.1 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 та забороною вчиняти дії.

Суд розглянув дану заяву у відсутність осіб, які беруть участь у справі відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Заява обґрунтована тим, що 10.12.2020 між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 умисно, зловживаючи довірою позивача, заволодів грошовими коштами без наміру їх повернення. Відповідно до умов договору позики від 10.12.2020, ОСОБА_2 мав повернути грошові кошти за договором позики до 08.12.2021, але не виконав свій обов`язок. Оскільки ОСОБА_2 ще в момент укладення договору позики не мав наміру його виконувати, то після виникнення в нього заборгованості, почав вживати заходів для уникнення плати боргу. 07.07.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (є матір`ю ОСОБА_2 ) укладено договір позики коштів на суму 16000000,00 грн. З протоколу допиту свідка у кримінальному провадженні ( ОСОБА_3 ) від 29.05.2023, позивач дізнався, що того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищезгаданим договором, відповідачі уклади також оспорюваний договір іпотеки квартири та двох машиномісць № 546 від 07.07.2022, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу І.В. Мамай. За фактом вищезазначених дій щодо ОСОБА_2 здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні, до суду направлено обвинувальний акт у зв`язку з заволодінням ОСОБА_5 коштами ОСОБА_1 . Оспорюваний договір порушує майнові права та інтереси позивача, оскільки він направлений на недопущення звернення стягнення на квартиру та машиномісця.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи відповідне рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Варто зазначити, що пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі у редакція, що була чинною на час проведення спірних реєстраційних дій) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною другою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріус є державним реєстратором.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Зобов`язання з реституції виникають внаслідок недійсності правочину (його нікчемності чи визнання судом недійсним). Реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення і виконання такого правочину. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути адресована тільки стороні цього правочину. Крім того, реституцію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий.

Так, згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва, та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Статтею 124 Конституції України задекларовано принцип обов`язковості судових рішень, який з урахуванням положень ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Так, дослідивши матеріали заяви, суд прийшов до висновку, що представником позивача обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Враховуючи предмет позову, наведені представником позивача докази та обґрунтування заявлених вимог у заяві щодо забезпечення позову, суд прийшов до висновку про задоволення заяви про забезпечення позову. Оскільки, з доводів представника позивача вбачається наявність ризиків відчуження майна, повторної застави квартири та/або машиномісць, що буде негативним наслідком для позивача та призведе до додаткової претензійно-позовної роботи.

Строк дії заходів забезпечення позову передбачено ч.ч. 7-10 ст. 158 ЦПК України, зокрема: у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи; якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення; у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову; у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149-153, 259, 260, 353 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Заяву представника позивача - адвоката Сільченко Т.А. про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки - задовольнити.

Накласти арешт на об`єкти нерухомого майна, що належать ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання, якого зрєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ): квартиру 166.4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ; машиномісце в підземній автостоянці № НОМЕР_1 загальною площею 12 кв. м. за адресою АДРЕСА_4 , гараж НОМЕР_3 ; машиномісце в підземній автостоянці № НОМЕР_1 загальною площею 12.1 кв. м. за адресою АДРЕСА_3 .

Заборонити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання, якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) вчиняти будь-які правочини (укладати договори, угоди, тощо) щодо квартири 166.4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ; машиномісця в підземній автостоянці № НОМЕР_1 загальною площею 12 кв. м. за адресою АДРЕСА_2 ; машиномісця в підземній автостоянці № НОМЕР_1 загальною площею 12.1 кв. м. за адресою АДРЕСА_3 , в тому числі, але не виключно, змінювати режим власності та вчиняти будь-яні інші дії щодо відчуження квартири 166.4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ; машиномісця в підземній автостоянці № НОМЕР_1 загальною площею 12 кв. м. за адресою АДРЕСА_2 ; машиномісця в підземній автостоянці № НОМЕР_1 загальною площею 12.1 кв. м. за адресою АДРЕСА_3 .

Заборонити ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання, якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 ) вчиняти будь-які правочини (укладати договори, угоди, тощо) щодо квартири 166.4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ; машиномісця в підземній автостоянці № НОМЕР_1 загальною площею 12 кв. м. за адресою АДРЕСА_2 ; машиномісця в підземній автостоянці № НОМЕР_1 загальною площею 12.1 кв. м. за адресою АДРЕСА_3 , в тому числі, але не виключно, змінювати режим власності та вчиняти будь-яні інші дії щодо відчуження квартири 166.4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 ; машиномісця в підземній автостоянці № НОМЕР_1 загальною площею 12 кв. м. за адресою АДРЕСА_2 ; машиномісця в підземній автостоянці № НОМЕР_1 загальною площею 12.1 кв. м. за адресою АДРЕСА_3 .

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову три роки.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Суддя Р.В. Новак