Справа № 461/7524/23 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/902/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Головного управління Національної поліції України у Львівській області та ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року (повний текст рішення складено 26 лютого 2024 року), у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції України у Львівській області, треті особи: ОСОБА_1 , Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2023 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, у якому просила стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 33 430 грн 54 коп., а також вирішити питання судових витрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 05 грудня 2022 року у м. Львові по вул. Пекарській вул. Патріарха Дмитрія Яреми, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Skoda Rapid», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля марки «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 . Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль ОСОБА_3 отримав технічні пошкодження, що спричинило останній матеріальних збитків. Відповідно до Висновку експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку та ринкової вартості КТЗ № 93 від 27 червня 2023 року, виконаного експертом ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Chevrolet Aveo» д.н.з. НОМЕР_2 , з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, на момент дослідження становить 113 346,86 грн. Вартість матеріального збитку з технічної точки зору, заподіяного власнику автомобіля «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок його аварійного пошкодження у ДТП, у зв`язку з тим, що вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля перевищує його вартість до цього пошкодження, і відповідно проводити його повноцінне ремонтне відновлення економічно недоцільно, визначається у розмірі його ринкової вартості на момент до цього пошкодження, яка, з врахуванням характеристик, показників його стану на той час, що можливо було встановити при експертному огляді 02 травня 2023 року вже аварійно пошкодженого автомобіля, після його більш ніж 4-ох місячного зберігання, становить 94 935,96 грн. Ринкова вартість автомобіля «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_2 , в цінах станом на 02 травня 2023 року без врахування пошкоджень отриманих внаслідок ДТП 05 грудня 2022 року, становила 94935,96 грн. Вартість проведення експертизи становила 3 900,00 грн. Цивільно-правова відповідальність водія марки «Skoda Rapid», д.н.з. НОМЕР_1 застрахована ТДВ «Гардіан», згідно полісу № АР/6358171, до якої і звернулась позивач із заявою про виплату страхового відшкодування. Страховик здійснив виплату страхового відшкодування в межах страхового ліміту за полісом, а саме у розмірі 61 505,42 грн, що підтверджується страховим актом № 104277/1 від 29 вересня 2022 року. Однак, виплачена сума страхового відшкодування не дає можливості відновити порушене право ОСОБА_3 , у зв`язку з чим, остання просить стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром заподіяної шкоди та страховим відшкодуванням у розмірі 33 430 грн 54 коп.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06 грудня 2024 року залучено Державну казначейську службу України до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27 грудня 2024 року залучено ОСОБА_1 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_3 33 430 грн 54 коп. компенсації за завдану матеріальну шкоду.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_3 3 900 грн 00 коп. компенсації за витрати на проведення експертного дослідження.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_3 7 000 грн 00 коп. компенсації на витрати з професійної правничої допомоги.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_3 1 073 грн 60 коп. витрат на сплату судового збору.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржили Головне управління Національної поліції України у Львівській області та ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга Головного управління Національної поліції України у Львівській області мотивована тим, що учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Головне управління Національної поліції у Львівській області (дії посадових осіб якого згідно рішення суду призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Позивач державу Україна, яка повинна брати участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, діями якого, на його думку, заподіяно шкоду, до участі в справі не залучив, з таким клопотанням до суду не звертався. Пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відтак, суд першої інстанції по даній справі повинен був стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку в користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду та судові витрати, оскільки внаслідок спричинення шкоди позивачу державним органом чи його посадовими особами, шкода відшкодовується державою.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, вважає, що позивачем не долучено жодних документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), надані докази є неналежними, та такі, що документально не підтверджують розмір судових витрат визначений в заяві. Крім того, позивачем не визначено його представника.

Головне управління Національної поліції України у Львівській області в поданій апеляційній скарзі просить рішення Галицького районного суду Львівської області від 21 лютого 2024 року скасувати, прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , мотивована неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статей 22, 1166, 1187, 1194 ЦК України.

Висновки суду першої інстанції про задоволення позову здійснені з неповним з`ясуванням обставин справи, без дослідження та правової оцінки полісу № АР/6358171 і розрахунку страхового відшкодування проведеного страховиком. Апелянт вважає, що позивачем сума збитку не доведена, а висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 93 від 27 червня 2023 року не містить необхідних розрахунків, у відповідності до вимог статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», такий складено з порушенням вимог пункту 7.17. та пункту 7.18. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року. Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що позивачка ОСОБА_3 отримала відшкодування від страховика, не заявляючи при цьому, що її автомобіль є фізично знищеним, оскільки проводити ремонт її автомобіля є економічно недоцільно. Сума заявленого нею матеріального збитку, що дорівнює ринковій вартості її автомобіля до ДТП не перевищує ліміту відповідальності страховика, визначеного полісом АР 6358171. Свій пошкоджений автомобіль позивачка не передала ні страховику, ні відповідачу ГУНП У Львівській області, а відтак не набула жодного права на відшкодування завданого їй матеріального збитку у розмірі ринкової вартості її автомобіля до ДТП. Даним обставинам суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У квітні 2024 року надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України у Львівській області, який підписаний представником ОСОБА_5 , в якому міститься прохання в задоволені апеляційної скарги відмовити, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Аналіз змісту відзиву зводиться до законності рішення суду першої інстанції. Вважають, що ГУ НП у Львівській області є належним відповідачем у справі. Так, судом встановлено, та підтверджується самим відповідачем, що завдана шкода внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Щодо витрат на правничу допомогу зазначає, що доводи апеляційної скарги про невизначення позивачем представника - не знаходять свого підтвердження, адже, як вбачається з матеріалів справи, стороною позивача подано договір про надання правової допомоги, виконавцем якого є ОСОБА_5 , яка відповідно здійснювала представництво в суді першої інстанції, складала документи та приймала участь в судових засіданнях. Також, для обґрунтування понесених витрат було долучено детальний опис робіт виконаних адвокатом на виконання договору. Умовами договору встановлена післяплата, тобто після винесення рішення (постанови, ухвали), яка здійснена позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0..1.

В квітні 2024 року від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про долучення доказів, яке підписане представником ОСОБА_2 , а саме заяви про стягнення судових витрат.

В квітні 2024 року надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який підписаний представником ОСОБА_5 , в якому міститься прохання в задоволені апеляційної скарги відмовити, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Аналіз змісту відзиву свідчить про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Таке, на думку сторони позивача, прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на засадах верховенства права.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від Головного управління Національної поліції України у Львівській області не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, на підставі положень частини третьої статті 360 ЦПК України.

В травні 2024 року від ОСОБА_3 надійшла заява, яка підписана представником ОСОБА_5 , в якій остання просить долучити до матеріалів справи опис виконаних робіт адвокатом та стягнути з Головного управління Національної поліції України у Львівській області на користь позивачки витрати на правничу допомогу надану в апеляційній інстанції.

В травні 2024 року від ОСОБА_3 надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, яке підписана представником ОСОБА_5 , в якій остання просить відмовити у стягненні таких витрат на користь ОСОБА_1 .

Щодо відзивів на апеляційні скарги подані ОСОБА_3 , та які підписані представником ОСОБА_5 .

Відповідно до частини першої статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Згідно з частиною восьмою статті 43 ЦПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, на такі документи накладається кваліфікований електронний підпис учасника справи (його представника) відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника).

Пунктами 12, 32 частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» передбачено, що електронний підпис - це електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; підписувач - фізична особа, яка створює електронний підпис.

Частиною першою, другою статті 6, частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

У судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відео конференції (частина перша, четверта статті 14 ЦПК України).

Згідно зі частиною шостою статті 14 ЦПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Згідно з частиною восьмою цієї статті Кодексу реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі. Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги», якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі (абзац 1 частини восьмої статті 14 ЦПК України).

Статтею 44 ЦПК України передбачено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 204/2321/22 (провадження № 14-48цс22) викладено такі висновки щодо застосування норм права:

«12.1. Законодавцем допускається подання фізичною особою нарівні з паперовою формою, зокрема, апеляційних скарг в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним кваліфікованим електронним підписом учасника справи та подання такого документу через підсистеми «Електронний суд» та «Електронний кабінет», або з використанням офіційної електронної адреси із засвідченням кваліфікованим електронним підписом.

12.2. Звернення фізичної особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаний електронним цифровим підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, що ототожнюється із безпосереднім зверненням до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду.

12.3. Наведені висновки не стосуються адвокатів, нотаріусів, приватних виконавців, судових експертів, державних органів та органів місцевого самоврядування, суб`єктів господарювання державного та комунального секторів економіки, які реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку».

Отже, адвокат Прокопчук Аліна Володимирівна, як представник ОСОБА_3 , могла подати відзив на апеляційну скаргу: 1) в письмовій формі; 2) в електронному вигляді через сервіс «Електронний суд» з використанням власного електронного підпису.

Проте, подала відзиви на апеляційні скарги, скріплені кваліфікованим та удосконаленим електронним підписом, на офіційну електронну адресу Львівського апеляційного суду, та не пояснила у поданому документі в чому полягає неможливість їх подання через підсистему ЄСІТС «Електронний суд», а також не зазначила у таких про наявність/відсутність у неї електронного кабінету, хоча має його мати зареєстрованим в обов`язковому порядку.

Згідно з частиною другою статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

У частині четвертій статті 183 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

З огляду на викладене, заявник використав спосіб звернення до суду не передбачений чинним процесуальним законодавством, в зв`язку з чим відзиви на апеляційні скарги підлягають поверненню особі, яка їх подала, без розгляду.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи щодо дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 05 грудня 2022 року, вини ОСОБА_1 у її спричиненні, а також щодо того, що останній є працівником відповідача, який є власником джерела підвищеної небезпеки, котрим управляв ОСОБА_1 під час виконання своїх трудових обов`язків та заподіяння шкоди майну позивачки, учасниками справи визнаються, в апеляційних скаргах не оспорюються. Також з матеріалів справи убачається, що цивільна правова відповідальність власника належного відповідачу автомобіля, на момент вчинення ДТП була застрахована в ТДВ «Гардіан», яке виплатило позивачці страхове відшкодування в розмірі 61 505 грн 42 коп. Дані обставини також не оспорюються в поданих апеляційних скаргах.

Предметом спору у даній справі є відшкодування позивачці шкоди, а саме різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, одним з яких управляв працівник власника джерела підвищеної небезпеки під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Щодо належності/неналежності відповідача у справі.

Згідно частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 1188 ЦК України).

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц, та у постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно з частиною першою статтею 7 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (стаття 8 цього Закону).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2003 року № 848 «Про впорядкування використання легкових автомобілів бюджетними установами та організаціями» всі транспортні засоби органів поліції використовуються виключно в службових цілях, для забезпечення оперативної і господарської діяльності (пункт 1 Розділу ІІІ Порядку використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 вересня 2017 року № 757).

Частиною третьою статті 19 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України, самостійним учасником цивільних відносин є держава Україна.

За приписами статті 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Відповідно до статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №203/3237/16 (провадження № 61-10121св19) викладено такий висновок:

«У справах про відшкодування шкоди завданої поліцейським внаслідок ДТП визначальне значення має саме кваліфікація відповідних конкретних дій посадових осіб, а не характер загальної діяльності організації в якій працює завдавач шкоди.

Співробітник поліції, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони пошкодження та знищення майна будь-якої особи.

Відповідно, у справах про відшкодування шкоди, завданої поліцейським в результаті ДТП, є та юридична особа, у якій працевлаштований такий співробітник, а спеціальними нормами, що регулюють такі правовідносини є статті 1187, 1172 ЦК України.

За сукупності таких умов, за спричинену поліцейським шкоду, відповідальність має нести його роботодавець, а тому належним відповідачем у справі, до якого має бути звернута матеріально-правова вимога має бути Департамент патрульної поліції Національної поліції України, який є юридичною особою і може бути стороною у цивільному процесі (стаття 48 ЦПК України)».

Враховуючи даний висновок, який підлягає врахуванню на підставі положень частини четвертої статті 263 ЦПК України, колегія суддів відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції України у Львівській області щодо неналежності відповідача у справі, а також щодо задоволення позовних вимог шляхом стягнення коштів з бюджету України через казначейську службу, як юридично неспроможні.

Щодо доводів апеляційної скарги Головного управління Національної поліції України у Львівській області в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

Кожен має право на професійну правничу допомогу (частина перша статті 59 Конституції України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:

«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.

46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20 (провадження № 61-11792св21).

У постанові Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19, зокрема, вказано, що судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Позивачем на підтвердження понесених ним витрат надано договір про надання правової допомоги № 05/2023 від 28 лютого 2023 року, укладений з адвокатом Прокопчук А.В., яка і була представником позивача в суді першої інстанції, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, загальний розмір витрат згідно із цим описом становив 12 000,00 грн вказані документи подані до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Подане відповідачем до суду першої інстанції заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу не містить жодних доводів щодо неспівмірності таких витрат.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги відповідача, адже саме по собі неподання доказів оплати гонорару до моменту ухвалення судом першої інстанції рішення не може бути підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. При цьому, як встановлено під час апеляційного розгляду, позивачкою оплачено адвокату за надані ним послуг у визначеному місцевим судом розмірі. Надану позивачем документи на підтвердження розмір витрат на правничу допомогу, на думку колегія суддів, є належними, такими, що підтверджують заявлений до відшкодування розмір. З огляду на зміст цих документів, колегія суддів визнає необґрунтованим аргумент скарги про те, що позивачем не визначено його представника.

При вирішенні даного питання, колегія суддів також враховує часткове задоволення заявленого до відшкодування позивачем розміру витрат на правничу допомогу.

Відтак, доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції України у Львівській області не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Щодо розміру шкоди.

Судом встановлено, що згідно з наявним у матеріалах справи Висновком експерта експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку та ринкової вартості КТЗ № 93 від 27 червня 2023 року, виконаним експертом ОСОБА_4 в порядку статтей 102,106 ЦПК (з попередженням експерта про кримінальну відповідальність), вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_2 , з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, на момент дослідження становить 113 346,86 грн. Вартість матеріального збитку з технічної точки зору, заподіяного власнику автомобіля «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок його аварійного пошкодження у ДТП, у зв`язку з тим, що вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля перевищує його вартість до цього пошкодження, і відповідно проводити його повноцінне ремонтне відновлення економічно недоцільно, визначається у розмірі його ринкової вартості на момент до цього пошкодження, яка, з врахуванням характеристик, показників його стану на той час, що можливо було встановити при експертному огляді 02.05.2023 року вже аварійно пошкодженого автомобіля, після його більш ніж 4-ох місячного зберігання, становить 94 935,96 грн. Ринкова вартість автомобіля «Chevrolet Aveo», д.н.з. НОМЕР_2 , в цінах станом на 02.05.2023 року без врахування пошкоджень отриманих внаслідок ДТП 05.12.2022, становила 94 935,96 грн.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною другою статті 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом № 1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (пункт 9.1. статті 9 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 36.4 статті 36 Закону № 1961-IV виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, а МТСБУ компенсує витрати особи, звільненої від цього виду обов`язкового страхування на підставі пункту 13.1 статті 13 цього Закону або відповідальність якої застрахована іноземною страховою компанією відповідно до умов Міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка", за умови, що такі витрати здійснюються за згодою страховика (МТСБУ). У компенсації витрат може бути відмовлено повністю або частково, якщо такі витрати здійснені без попереднього погодження із страховиком (МТСБУ). Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється шляхом безготівкового розрахунку.

Згідно зі статтею 28 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 Закону № 1961-IV).

За змістом статті 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно зі звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Аналогічний за своїм змістом висновок було викладено в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18) згідно з яким: «При цьому відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування».

Пунктами 2.3. та 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.200 № 1335/5/1159) визначено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ. Вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Згідно з пунктом 7.17 Методики, якщо вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників розукомплектованого або аварійно пошкодженого КТЗ, перевищує його ринкову вартість без зазначених пошкоджень, то ринкова вартість такого КТЗ не розраховується. Відновлення такого КТЗ за принципом внеску є економічно недоцільним. У цьому випадку може бути визначена вартість утилізації КТЗ.

Вартість утилізації КТЗ визначається як сума ринкової вартості технічно справних складників та вартості металобрухту складників, які залишилися, або із застосуванням методу питомої ваги окремої складової КТЗ від ринкової вартості КТЗ (пункту 7.18 Методики).

Ця Методика розроблена згідно із Законами України «Про судову експертизу», «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національним стандартом № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, та іншими нормативно-правовими актами з питань судової експертизи й оцінки майна (пункт 1.1.)

Згідно з пунктом 1.3. вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.

Методика застосовується, зокрема, з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ та визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ (підпункт «д» та «е» пункту 1.4.).

Абзацом дев`ятим частини другої статті 7 «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що проведення оцінки майна є обов`язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (частина перша статті 43 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, шостої статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 43 цього Кодексу.

Так, учасники справи мають право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; 2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; 3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; 4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; 5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; 6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами (частина перша статті 43 ЦПК України).

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 102 ЦПК України).

За змістом частин першої та сьомої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Відповідно до частини сьомої статті 102 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

В постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №523/2420/16-ц (провадження № 61-20696св19) зазначено, що згідно з частинами першою, п`ятою та шостою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Можливість складання висновку за зверненням учасника справи передбачена з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності відповідними змінами до ЦПК України.

В постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №372/1862/17 (провадження № 61-10937св19) наведено правовий висновок про те, що: «Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, підставою для проведення експертизи у цивільному, господарському та адміністративному судочинствах є ухвала суду про призначення експертизи або договір з експертом чи експертною установою, укладений на замовлення учасника справи. Відповідно до статті 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб. Відповідно до статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Таким чином, законодавством передбачена можливість проведення експертизи не тільки за ухвалою суду, а і на замовлення учасника справи».

В постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №523/7567/20 (провадження № 61-18501св20) зазначено, що: «судова експертиза - це експертиза проведена експертом (фахівцем) щодо дослідження процесів, явищ, предметів тощо, які є або будуть предметом судового розгляду, а не тільки експертиза, яка призначена судом».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_1 , будучи залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за заявою останнього, до суду першої інстанції висновку експерта та/або звіту про оцінку майна, щодо визначення розміру шкоди, завданої майну позивача, складених на його замовлення, не подавав, з відповідним клопотанням про призначення у справі відповідної експертизи не звертався, як і не подавав своїх пояснень щодо позову, проте подав заяву про розгляд справи без його присутності.

Також ОСОБА_1 не подає відповідних доказів на спростування висновку експерта, доданого до позовної заяви і до суду апеляційної інстанції.

З матеріалів справи убачається, що відповідач у справі в суді першої інстанції не подавав доказів на спростування згаданого висновку судового експерта, а не висновку експертного автотоварознавчого дослідження, як помилково вказує в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

З огляду на те, що ОСОБА_1 не виступав страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а спір щодо розміру страхового відшкодування, виплаченого ТДВ «Гардіан» між сторонами у справі відсутній, колегія суддів не убачає підстав для аналізу доводів апеляційної скарги неповного дослідження місцевим судом полісу № АР/6358171 та розрахунку страхового відшкодування проведеного страховиком.

Враховуючи неподання відповідачем та третьою особою доказів на спростування висновку експерта, наданого позивачем, колегія суддів відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги щодо нерівного визначення суми завданих позивачці збитків, зокрема, що сума визначена з порушенням Закону № 1961-IV та/або Методики.

При цьому, колегія суддів враховує, що діюча редакція Закону № 1961-IV не вимагає згоди власника ТЗ на визнання його фізично знищеним. Він вважається таким за замовчуванням, якщо дотримано вимоги Закону № 1961-IV.

Також колегія суддів відхиляє аргумент скарги щодо того, що сума заявленого позивачкою матеріального збитку не перевищує ліміту відповідальності страховика, адже розмір такого визначається страховиком згідно із Закону № 1961-IV, а відповідач повинен відшкодувати потерпілому лише різницю між виплаченим страховим відшкодуванням та дійсним розміром шкоди, що і має місце за обставинами справи, котра переглядається.

Сама по собі відсутність в оскаржуваному рішенні посилання на приписи статті 30 Закону № 1961-IV не призвела до невірного вирішення спору по суті.

Щодо доводів про те, що пошкоджений автомобіль позивачка не передала ні страховику, ні відповідачу - ГУНП У Львівській області, колегія суддів виходить з принципу диспозитивності, згідно з яким таких вимог в суді першої інстанції відповідач у справі не заявляв.

Відтак, і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг, а саме про те, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, підстави для здійснення розподілу судових витрат, а саме в частині судового збору, відсутні.

Щодо розподілу витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстави для стягнення на його користь понесених ним витрат на правничу допомогу у в суді апеляційної інстанції, відсутні.

З огляду не та, що відзиви ОСОБА_3 на подані апеляційні скарги повернуто заявнику без розгляду, і такі не містили попереднього розрахунку розміру судових витрат у суді апеляційної інстанції, саме по собі подання опису виконаних робіт адвокатом позивачки в суді апеляційної інстанції, не може бути підставою для стягнення заявлених до відшкодування сум витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги Головного управління Національної поліції України у Львівській області та ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Поновити дію Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 липня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич