Справа № 466/544/23
Провадження № 2/466/955/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 року

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючої судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Шукост О.М.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів,

у с т а н о в и в:

позивач звернулася до Шевченківського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 165000 доларів США та 1739000 грн, а також сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що вона є власником земельної ділянки та будівлі по АДРЕСА_1 . Коли вона вирішила проводити реконструкцію будівлі, через знайому познайомилася з забудовником ОСОБА_4 відповідачем по справі, з яким домовилися про постачання будівельних матеріалів на об`єкт.

ОСОБА_4 , під розписки, отримав у неї кошти на загальну суму 165000 доларів США та 1739000 грн, однак необхідний товар, який мав придбати за ці кошти на поставив, гроші не повернув. Спочатку відповідач наголошував, що весь товар поставлено, але в подальшому перестав виходити на зв`язок та уникає зустрічей. У зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Кость Я.Р. зазначила, що відповідач заперечує позовні вимоги. Відповідач визнає, що між ним та сім`єю ОСОБА_5 була домовленість щодо реконструкції існуючої нежитлової будівлі з добудовою під торгово офісну-будівлю на АДРЕСА_1 . 02.10.2020 року між ТзОВ «Емфесіс Інвест» та ОСОБА_6 (свекрухою позивачки) було укладено Договір підряду №2/10. Предметом договору є те, що Замовник доручає, а підрядник забезпечує відповідно до проектної документації та умов договору виконання будівельно-монтажних робіт з реконструкції нежитлової будівлі під торгово-офісну будівлю за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з розписок, доданих позивачем, відповідач не зобов`язувався поставити товар позивачці, а зобов`язувався поставити будівельні матеріали на об`єкт реконструкції. Всі передані позивачем кошти були витрачені на купівлю будівельних матеріалів, технічних ресурсів та часткову оплату за виконані роботи по реконструкції. З огляду на наведене просить у задоволенні позову відмовити.

У запереченні на відзив представник позивача адвокат Пащук А.І. зазначив, що ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_7 , є співвласниками земельної ділянки та будівлі по АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , не мають жодних договірних відносин з ТзОВ «Емфесіс Інвест», жодного договору, в т.ч. підряду, не укладали. Відповідач ОСОБА_4 у відзиві не заперечує факту отримання коштів, однак не представив жодних доказів поставки товару та жодних доказів купівлі будівельних матеріалів за кошти позивачки. Просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити покликаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги заперечили повністю, просили відмовити у задоволенні позову покликаючись на аргументи, викладені відзиві на позовну заяву. При цьому відповідач зазначив, що на всі кошти, які йому передавалися ОСОБА_3 , ним було придбано товар, який переданий ТзОВ «Емфесіс Інвест». Однак після передачі товару позивач розписки йому не повернула.

Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення у зв`язку із наступним.

Судом встановлено, що 15.09.2020 року відповідач ОСОБА_4 отримав від позивачки ОСОБА_3 кошти в сумі 70000 доларів США на придбання будівельних матеріалів, залізобетонних конструкцій для поставки на об`єкт будівництва у АДРЕСА_1 .

12.10.2020 року відповідач ОСОБА_4 отримав від позивачки ОСОБА_3 кошти в сумі 45000 доларів США на придбання будівельних виробів, матеріалів та конструкцій для поставки на об`єкт будівництва у АДРЕСА_1 .

26.12.2020 року відповідач ОСОБА_4 отримав від позивачки ОСОБА_3 кошти в сумі 30000 доларів США на придбання будівельних матеріалів, залізобетонних виробів для поставки на об`єкт будівництва у АДРЕСА_1 .

04.04.2021 року відповідач ОСОБА_4 отримав від позивачки ОСОБА_3 кошти в сумі 20000 доларів США на придбання будівельних матеріалів для об`єкта будівництва у АДРЕСА_1 та 337 000 грн. як оплату за підготовчі роботи по будівництву та на закупівлю залізобетонних лотків під оглядові ями.

12.08.2021 року відповідач ОСОБА_4 отримав від позивачки ОСОБА_3 кошти на суму 945 000 грн. на закупівлю віконних блоків на об`єкт будівництва у АДРЕСА_1 .

03.11.2021 року відповідач ОСОБА_4 отримав від позивачки ОСОБА_3 кошти на суму 457 000 грн. на закупівлю віконних блоків на об`єкт будівництва у АДРЕСА_1 .

Факт отримання даних коштів стверджується долученими до матеріалів справи копіями розписок за відповідні дати. Крім того передачу та, відповідно, отримання таких сум в судовому засіданні не заперечував сам відповідач ОСОБА_4 .

Будучи допитаною в судовому засіданні як свідок, позивач ОСОБА_3 повідомила суду, що вона є власником земельної ділянки та будівлі по АДРЕСА_1 . В 2020 році вона з чоловіком вирішила проводити реконструкцію вказаного приміщення та через свою знайому познайомилася з відповідачем ОСОБА_8 , якого було відрекомендовано як порядного і надійного постачальника. Протягом 2020 2021 років вона неодноразово передавала ОСОБА_8 значні суми коштів на придбання будівельних матеріалів, про що складалися відповідні розписки. Коли відповідач постачав необхідний товар, розписка йому поверталася. По розписках, які наявні в матеріалах справи відповідач товар не доставив, кошти не повернув. Відповідач не був підрядником, не виконував будь-яких інших видів робіт.

Свідок ОСОБА_7 повідомив суду, що дійсно його дружиною ОСОБА_3 передавалися відповідачу значні суми коштів на придбання різного виду будівельних товарів, про що складалися відповідні розписки. Договору підряду з відповідачем ні він, ні його дружина не підписували.

Позивач в позовній заяві стверджує, що між ним та відповідачем фактично був укладений договір поставки будівельних матеріалів, однак такий договір не виконаний, оскільки кошти відповідно до розписок відповідач отримав, а будівельних матеріалів на об`єкт будівництва не поставив.

Однак, суд не погоджується з таким твердженням позивача, оскільки зі змісту ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Однак, суду не було надано жодних доказів того, що відповідач під час укладення такого виду договору здійснював підприємницьку діяльність. Відтак, правовідносини, що виникли між сторонами не підпадають під ознаки договору поставки.

Разом з тим, тлумачення статті 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. (Постанова КЦС ВС від 21 березня 2018 року у справі № 761/11589/16-ц). На такий договір розповсюджуються загальні положення цивільного законодавства України.

Саме такий договір був укладений між сторонами, а відтак на правовідносини, що виникли між ними, розповсюджуються положення цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд вважає, що договір між сторонами був укладений, про що свідчать представлені розписки. Відповідач в свою чергу таких розписок не оспорював.

Відтак, встановленим є факт, що відповідач ОСОБА_8 в силу укладеного договору кошти на поставку товару отримав, проте не поставив товар.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. А статтею 629 цього ж Кодексу регламентовано, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» роз`яснено, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Згідно частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, відповідач зобов`язаний повернути позивачу кошти, отримані відповідно до вказаних вище розписок на придбання товару та його поставку, оскільки товар не був придбаний та поставлений.

В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження пояснення відповідача про те, що за отримані ним кошти від придбав обумовлений товар та доставив його на об`єкт будівництва, однак такий товар передав не позивачу ОСОБА_3 , а підряднику «ТзОВ «Емфесіс інвест», оскільки відповідачем не надано жодних доказів, в т.ч. будь-який документів, які б підтверджували такі його твердження.

Відтак, оскільки встановлено, що відповідач не виконав умови договору, отримав кошти на придбання товару, а такий позивачу не доставив, у нього виник обов`язок повернути отримані кошти.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Отже, стягнення в іноземній валюті не суперечить законодавству Україні.

На підставі наведеного вище суд вважає, що позовні вимоги є підставними та їх слід задовольнити.

Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід також стягнути судовий збір, сплачений при подачі позову до суду.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 165000 (сто шістдесят п`ять тисяч) доларів США та 1739000 (один мільйон сімсот тридцять дев`ять тисяч) гри. боргу.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 13429 грн судового збору, сплаченого при подачу позову до суду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Львівського апеляційного суду

Суддя О. І. Баєва