Справа №295/9848/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомир у складі:

головуючого судді Перекупка І.Г.,

при секретарі Конончук Ю.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні Богунського районного суду м. Житомир справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей, залишення на самостійне проживання без участі матері, стягнення аліментів та розподілу майна -

В С Т А Н О В И В:

До Богунського районного суду м. Житомира звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей, залишення на самостійне проживання без участі матері, стягнення аліментів та розподілу майна. В обгрунтування позовних вимог вказав, що 24 листопада 2012 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції складений відповідний актовий запис № 1977.

В шлюбі у сторін народились спільні діти ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Подружнє життя сторін не склалося, більше року вони проживають окремо. Після фактичного припинення шлюбних відносин місце проживання відповідачки відмінне від позивача та дітей.

24 травня 2024 р. представниками Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради проведено обстеження умов проживання, про що складений відповідний акт. Зазначеним актом встановлено, що мати дітей ОСОБА_3 більше року проживає окремо від родини, участі у матеріальному утриманні дітей не бере, з дітьми не спілкується.

Так, діти ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 залишилися проживати з батьком та перебувають на його повному утриманні. Відповідачка участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, зв`язок не підтримує.

Виходячи з того, що увесь час діти проживають з позивачем, він займається їх вихованням та піклуванням, прив`язаний до доньки та сина, то вважає, що слід врахувати ці обставини та визначити місце проживання не повнолітніх дітей з батьком.

Позивач просить розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 1977, зареєстрований 24.11.2012 р.

Визначити місце проживання неповнолітньої дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з їх батьком ОСОБА_1 та залишити дитину на самостійне виховання батька без участі матері.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти в розмірі 1/3 від заробітку але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною 18 річного віку з моменту звернення до суду з позовною заявою.

Також позивач звернувся з позовом до суду про розподіл спільного майна подружжя, а саме транспортного засобу Skoda Octavia, номерний знак НОМЕР_1 ; Ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; 2008 року випуску та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вартості транспортний засіб Skoda Octavia (номерний знак НОМЕР_1 ; Ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; 2008 року випуску) в сумі 126 500 грн. (сто двадцять шість тисяч п`ятсот грн.)

В обґрунтування позову в цій частині зазначає, що під час шлюбу сторони набули право власності на вказаний транспортний засіб Skoda Octavia, номерний знак НОМЕР_1 ; Ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; 2008 року випуску яким на даний час користується відповідачка.

В судовому засіданні позивач наполягав на задоволені позовних вимог окрім вимоги про стягнення аліментів. Дана вимога заперечувалась відповідачем по справі. Враховуючи відмову позивача від вимоги про стягнення з відповідача аліментів, суд залишає дану вимогу без розгляду.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, до початку розгляду справи подала до суду відзив де заперечила проти задоволення позову в частині стягнення з неї аліментів на утримання неповнолітніх дітей у зв`язку з тим, що не має заробітку та стабільного доходу, вказала, що батько дітей має самостійний достатній дохід та може самостійно без участі відповідача забезпечити дітей всім необхідним. Щодо розгляду позовної вимоги про визнання за нею права власності на автомобіль та стягнення з неї коштів за вказаний засіб позовну вимогу визнала в повному обсязі. Думки, щодо інших позовних вимог, а саме щодо визначення місця проживання дітей та залишення дітей на самовільне виховання батька не висловила, також відповідачем було подано клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник третьої особи Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради щодо позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітніх дітей вказав, що за результатами обстеження місця проживання дітей та обставин, які склалися з батьками дітей, доцільно визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з їх батьком ОСОБА_1 та залишити дітей на самостійне виховання батька без участі матері, в решті позовних вимог покладався на розсуд суду.

Дослідивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, заслухавши учасників процесу, оцінивши безпосередньо в судовому засіданні всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено.

24 листопада 2012 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції складений відповідний актовий запис № 1977. (а. с. 9)

В шлюбі у сторін народились спільні діти ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 24-25).

24 травня 2024 р. представниками Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради проведено обстеження умов проживання, про що складений відповідний акт. Зазначеним актом встановлено, що мати дітей ОСОБА_3 більше року проживає окремо від родини, участі у матеріальному утриманні дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не бере. Діти залишилася проживати з батьком та перебуває на його повному утриманні. Відповідачка участі у вихованні та утриманні дітей не приймає.

Виходячи з того, що увесь час діти проживають з батьком, останній займається їх вихованням та піклуванням, прив`язаний до доньки та сина, то службою зроблено висновок, що доцільно визначити місце проживання неповнолітньої доньки та сина з батьком без участі матері. (а. с. 46)

Дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду таких справ, визначено, що розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. (ст. ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона, повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком.

Згідно зі ст. 24 Сімейного Кодексу України (жалі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р., згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Оскільки, позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ст. ст. 110-112 СК України країни позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 р. чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення.

Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу.

Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися, зокрема, судом.

Статтею 161 СК України встановлено, що Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

За змістом ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

За змістом положень ч. ч. 7, 8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада1989р. (набрала чинності для України 02 вересня1991р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

За ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати інтереси дітей встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дітей необхідно виходити з інтересів самих дітей (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

З урахуванням викладеного суд вважає за можливе та необхідне розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрований 24 листопада 2012 р., Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції, актовий запис № 1977.

Визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з їх батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 та залишити дітей на самостійне виховання батька без участі матері.

Щодо розподілу спільного майна.

За час перебування у шлюбі сторони придбала у власність автомобіль марки Skoda Octavia, 2008 року випуску номерний знак НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні відповідачки, технічний паспорт на вказаний автомобіль також перебуває у користуванні відповідачки, що останньою не визнано та не заперечується.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Також, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Крім цього суд звертає увагу, що згідно з спеціалізованим сайтом з продажу транспортних засобів AUTO.RIA cередня вартість автомобіля Skoda Octavia 2008 року випуску складає 6 200 дол. США, що еквівалентно 253 тис грн. 00 коп., що також визнано відповідачем по справі.

Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що позовна вимога про розподіл спільного майна та стягнення його частини підлягає до задоволення.

Суд, керуючись вимогами ст. ст. 7, 16, 21, 24, 60, 63, 65, 69, 70, 110-114, 157, 161 Сімейного Кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р., ст. ст. 2, 3-5,10-13, 18, 23, 76, 77, 81, 89, 133, 141, 240, 258, 259, 264, 265, 268, 354, 355, ЦПК України, ст. 368 ЦК України

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей, залишення дітей на самовільне виховання батьком та розподілу майна задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений 24 листопада 2012 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції складений відповідний актовий запис № 1977.

Визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 з їхнім батьком ОСОБА_1 та залишити дітей на самостійне виховання батька без участі матері, ОСОБА_3 .

Визначити, що транспортний засіб Skoda Octavia (номерний знак НОМЕР_1 ; Ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; 2008 року випуску) є спільною сумісною власністю подружжя. Поділити спільне майно подружжя, виділивши ОСОБА_3 транспортний засіб Skoda Octavia (номерний знак НОМЕР_1 ; Ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; 2008 року випуску), визнавши за нею право власності на вказаний транспортний засіб та одночасно припинити право власності на вказаний транспортний засіб за ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці від вартості майна, а самевартості транспортного засобу Skoda Octavia (номерний знак НОМЕР_1 ; Ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; 2008 року випуску) в сумі 126 500 грн. (сто двадцять шість тисяч п`ятсот грн.)

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , (РНОКПП НОМЕР_4 ), АДРЕСА_2 .

Третя особа: Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, місцезнаходження: м. Житомир, м-н ім. С.П. Корольова, 4/2, .

Суддя Богунського районного

суду м. Житомир І.Г. Перекупка