ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3957/24 Справа № 213/5482/23 Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №213/5482/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів за виконавчим написом нотаріуса,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,

на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року,

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту АТ КБ «Приватбанк») про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів за виконавчим написом нотаріуса.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. № 7852 від 12 липня 2017 року з нього на користь відповідача було утримано з пенсії кошти в сумі 91 921,75 гривень.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 серпня 2023 року у справі №213/2348/23 вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню.

Вважає, що кошти в сумі 91 921,75 гривень були набуті банком безпідставно, чим порушено його права як власника цих коштів. Зазначає, що з відповідачем ніколи не перебував у фінансових чи кредитних відносинах, ніколи не укладав з цим банком будь-яких угод чи договорів.

На підставі викладеного просив стягнути з відповідача на свою користь 91 921,75 гривень та витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 91 921,75 гривень та судового збору 1073,60 гривень.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що кошти, які позивач вважає такими, що набуті банком безпідставно, на рахунок банку внесено з метою погашення заборгованості по кредитному договору б/н від 01 березня 2006 року, а відтак вказані кошти банк отримав на підставі договірних зобов`язань, тому оспорювана сума не вважається такою, що отримана безпідставно у розумінні ст. 1212 ЦК України. Крім того, позивачем не надано належних доказів отримання банком суми, яка була стягнута з нього в межах виконавчого провадження № 54930542, а саме 91 921,75 гривень.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно ч. 1,2, та 5 ст. 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував, що виконавчий напис, на підставі якого з пенсії позивача утримувались кошти, рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню, отже підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти, відсутня, що є підставою для повернення відповідачем безпідставно набутих коштів. Оскільки відповідач АТ КБ «Приватбанк» безпідставно набуло грошові кошти в сумі 91 921,75 гривень, які стягнуті з позивача та належать йому, і до теперішнього часу не вчинив жодних дій для повернення зазначених коштів позивачу незважаючи на визнання судом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а згідно статті 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20 та у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, за правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів).

Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України, можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1)повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4)відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів, що стягнені з позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, суд першої інстанції водночас залишив поза увагою те, що отримані відповідачем кошти підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вчинено виконавчий напис № 7852 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів у сумі 113 676,42 гривень, які є несплаченою в строк заборгованістю за кредитним договором б/н від 01 березня 2006 року.

Постановою державного виконавця Інгулецького відділу ДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області від 18 жовтня 2017 року було відкрито виконавче провадження ВП № 54930542 з примусового виконання вказаного виконавчого напису.

01 грудня 2017 року державним виконавцем на підставі цього виконавчого напису було звернуто стягнення на доходи позивача, які він отримував від УПФУ.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 серпня 2023 року, яке набрало законної сили 07 вересня 2023 року, вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню.

На підставі вказаного рішення суду постановою державного виконавця від 18 вересня 2023 року виконавче провадження № 54930542 було закінчено.

Згідно з наданою позивачем Інформацією відділу обслуговування громадян № 119 (сервісний центр) ГУ ПФ України від 03 липня 2023 року, із пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2018 року здійснювалось відрахування на підставі постанови від 01 грудня 2017 року ВП № 54930542, наданої Інгулецьким відділом ДВС. Сума відрахувань за період з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2022 року зазначена помісячно і всього становить 91291,75 гривень. Залишок заборгованості станом на 01 травня 2022 року складає 35 302,31 гривень.

Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів в сумі 91 291,75 гривень, що стягнуті з ОСОБА_1 у примусовому порядку у виконавчому провадженні № 54930542 на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, отримані відповідачем кошти в сумі 91 291,75 гривень підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути, набуті відповідачем як заборгованість за кредитним договором, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки повернення безпідставно набутих коштів в рамках виконавчого провадження № 54930542 не позбавляє права відповідача на стягнення коштів за кредитними зобов`язаннями.

В даному випадку, оскільки кошти не були сплачені позивачем добровільно, а їх стягнення відбувалося примусово, шляхом відрахування з його доходу та списання коштів на підставі виконавчого напису, визнаного в подальшому таким, що не підлягає виконанню, вказані кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню позивачу, в порядку статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:

Повний текст постанови складено 16 липня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста