Справа № 303/533/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 липня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А.,Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Компанієць Наталія Григорівна, на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 лютого 2024 року про забезпечення позову, постановлену головуючим суддею Монич В.О., в справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_1 , третіх осіб без самостійних вимог: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової Ії Володимирівни, приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Парамонова Олександра Володимировича про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовною заявою до АТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 , третіх осіб без самостійних вимог: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антипової І.В., приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Парамонова О.В. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння.

У лютому 2024 року ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 253.6 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 227 та заборонити здійснювати будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна. Допустити негайне виконання ухвали суду про забезпечення позову.

В обґрунтування необхідності застосування таких заходів забезпечення позову посилалася на те, що 15.11.2023 невідомі їй особи увірвались до житлового будинку, належного їй на праві приватної власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса АДРЕСА_2 ) і повідомили, що вони являються новими власника житлового будинку придбаного в AT КБ «Приват Банк». Також вказані особи повідомили, що в даному будинку ніхто не зареєстрований, а договір купівлі-продажу укладено в місті Києві. Останні змінили замки, встановили охорону та погрожуючи зброєю зайняли її житло без законного на те права.

Зазначає, що в забезпечення кредитного договору № MKH0GK0000I466 від 17.01.2006, нею було укладено договір іпотеки від 17.01.2006 за яким вона передала в іпотеку житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , власником якого є заявник ОСОБА_2 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 356645913 від 01.12.2023 слідує, що власником житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , є не ОСОБА_3 , а відповідач ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2023 року, укладеного з АТ КБ «Приватбанк».

ОСОБА_2 оскаржила рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та просить витребувати майно з чужого незаконного володіння та вважає, що існують ризики відчуження спірного майна новим власником іншим особам, чи передами майно в іпотеку, що безумовно утруднить виконання рішення суду. Доказом неправомірних дій відповідача вказує аміну ОСОБА_1 замків, заволодіння цінним майном та зняття з реєстрації місця проживання зареєстрованих у спірному будинку осіб.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 лютого 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 253,6 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 227 та заборонено здійснювати будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Компанієць Н.Г., подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду та просить ухвалу про забезпечення позову скасувати та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 .

Вважає ухвалу незаконною та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що накладення арешту на спірний будинок може призвести до безпідставної заборони користуватися майном та передачі такого іншим особам, що відповідно є обмеженням житлових прав.

При цьому судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі встановлені обставини, які мають бути встановлені виключно при розгляді справи по суті. Зокрема суд зазначає, що позивачем належним чином виконано умови кредитного договору та повернуто банку кредитні кошти в тому числі і в порядку примусового виконання рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Пітух В.І., просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Зазначає, що спір між сторонами виник з приводу незаконного заволодіння належного їй майна. І дії відповідача свідчать про ризики відчуження майна на користь третіх осіб. З огляду на викладене, накладення арешту на спірне майно є співмірним з предметом позову, оскільки саме такий вид забезпечення позову відповідає змісту заявлених позовних вимог та встановлено підстави, які свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження вищезазначеного житлового будинку може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, що в свою чергу призведе до неможливості захисту законних інтересів позивача. Такий вид забезпечення позову не завдасть істотних негативних наслідків відповідачу та є тимчасовим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, відзиву на скаргу, вважає що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, по захист яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно із п.1 ч.1 та ч.3 ст.150 ЦПК позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно відповідача та забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути розмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до ускладнення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинне мати очевидний та об`єктивний характер. Відповідно до роз`яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, не порушує речове право володіння особи майном, оскільки мета забезпечення позову - це негайні, проте, тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання значної шкоди позивачам.

Цивільній процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено виконання рішення при задоволенні позову. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

Як на підставу задоволення заяви про забезпечення позову ОСОБА_2 посилалася на те, що житловий будинок, загальною площею 253.6 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вибув з її володіння незаконно.

Нею оскаржуються рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо спірного мана. Дії відповідачів свідчать про те, що існують ризики відчуження спірного майна новим власником іншим особам, чи передачею майна в іпотеку, що утруднить виконання рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що такий вид забезпечення позову як арешт майна, буде достатнім заходом забезпечення позову і при цьому право володіння та користування майном ОСОБА_4 не обмежується.

Як вище вказувалося передбачений процесуальним законом інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який гарантує або може гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

Вжиття заходів забезпечення позову це не вирішення спору по суті, а тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача, на період розгляду справи і ухвалення рішення.

Необхідність вжиття таких заходів ґрунтується на оцінці (підставному припущенні) суду імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Отже, наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а відтак, підстави для скасування чи зміни ухвали - відсутні.

Колегія суддів враховує, що викладені в оскаржуваній ухвалі висновки прийнятого судом рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Враховуючи вище наведе та керуючись нормами статей 149, 150, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Компанієць Наталія Григорівна, залишити без задоволення.

Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 лютого 2024 року про забезпечення позову, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 16 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: