ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року

м. Київ

справа № 740/724/23

провадження № 61-4325св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 грудня 2023 року у складі судді Олійника В. П. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року у складі колегії суддів Мамонової О. Є., Висоцької Н. В., Шитченко Н. В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки житлового будинку та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що вона є власницею 3/5 частини, а ОСОБА_3 - 2/5 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 .

16 липня 2021 року позивачка зареєструвала право власності на земельну ділянку площею 0,024 га для обслуговування житлового будинку, на якій розташована її 3/5 частка.

У 2022 році позивачка здійснила реконструкцію 3/5 частини будинку із здійсненням прибудови у зв`язку із знесенням 2/5 частини будинку відповідачкою.

11 лютого 2022 року Державна інспекція архітектури та містобудування зареєструвала декларацію про готовність об`єкта, належного позивачці, до експлуатації.

12 січня 2023 року вона подала до державного реєстратора Виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області заяву про реєстрацію 3/5 частини житлового будинку як окремого будинку з часткою 1/1, проте 17 січня 2023 року отримала відмову у проведенні державної реєстрації.

Належна позивачці частина будинку є відокремленим приміщенням, тому просила призначити в справі судову будівельно-технічну експертизу щодо можливих варіантів виділення в натурі 3/5 частини будинку та виділити їй в натурі 3/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

11 грудня 2023 року ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області закрито провадження в справі відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

21 лютого 2024 року постановою Чернігівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 грудня 2023 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що під час розгляду іншої цивільної справи № 740/1320/22 ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову про виділення в натурі частки об`єкта нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності на АДРЕСА_1 .

У позовній заяві у цій справі позивачкою додано лише рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 17 січня 2023 року, сторони, предмет і підстави позовних вимог є такими ж, що були у справі № 740/1320/22, в якій ухвалено рішення, що набрало законної сили, тому є підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Звернувшись до державного реєстратора прав на нерухоме майно, позивачка створила штучні підстави для повторного звернення до суду з ідентичним позовом, оскільки спірні правовідносини вже врегульовані в судовому порядку, рішення суду по суті позову набрало законної сили.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

18 березня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 грудня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року, в якій просить судові рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень за пунктами 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, вказала, що суди порушили норми процесуального права і залишили поза увагою те, що відмова у державній реєстрації державним реєстратором прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 17 січня 2023 року є самостійною підставою для звернення до суду з позовом.

Суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 308/12381/17.

Доводи інших учасників справи

У травні 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Кубрак Ю. І. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. Зазначив, що позов ОСОБА_2 є ідентичним позову, поданому у справі № 740/1320/22, і у задоволенні позову вже відмолено.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

08 квітня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрито касаційне провадження у цивільній справі та витребувано її із Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області.

У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

05 червня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (абзац другий пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 1 Основного Закону Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов`язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до вимог статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)).

Ухвалюючи рішення 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08), яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення ЄСПЛ у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), заява №48778/99).

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Підстави для закриття провадження у справі законодавцем визначено у статті 255 ЦПК України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Верховний Суд у постановах від 30 травня 2024 року у справі № 757/130/22-ц (провадження № 61-15800св23), від 09 травня 2024 року у справі № 753/876/23(провадження № 61-16231св23), від 17 квітня 2024 року у справі № 669/417/22(провадження № 61-12939св23) сформулював правовий висновок про те, що для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна одночасна наявність трьох складових: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) виснувала, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року (пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України у чинній редакції) зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили.

За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Аналогічні висновки сформульовані в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2023 року у справі № 750/9187/22 (провадження № 61-5459св23), від 17 квітня 2024 року у справі № 669/417/22 (провадження № 61-12939св23), від 30 травня 2024 року у справі № 757/130/22-ц (провадження № 61-15800св23) та інших.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Суди попередніх інстанцій встановили та матеріалами справи підтверджено, що у справі № 740/1320/22 сторонами були ОСОБА_2 (позивачка) та ОСОБА_3 (відповідачка). Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, зазначено Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Чернігівській області (а. с. 43).

У справі, що переглядається, сторонами є ОСОБА_2 (позивачка) та ОСОБА_3 (відповідачка) (а. с. 2).

У справі № 740/1320/22 предметом позову є виділення в натурі 3/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 , а саме зазначених у технічному паспорті «А» - житлового будинку загальною площею 53,1 кв. м, «а2» - прибудови, «П» - погребу, «В» -- сараю, «Г» - літньої кухні, «У1» - вбиральні, № 2 - хвіртки, № 3 - вигрібної ями, № 4 - огорожі, № 5 - воріт з хвірткою, що розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :03:012:0193 (а. с. 43, зворот).

Натомість предметом позову у справі, що переглядається, є призначення в справі судової будівельно-технічної експертизи щодо можливих варіантів виділення в натурі 3/5 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 та виділення на підставі такого висновку ОСОБА_2 в натурі 3/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 (а. с. 2, зворот).

Підставою позову в справі № 740/1320/22 є виділ в натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності відповідно до статті 364 ЦК України.

Натомість фактичною підставою позову у справі, що переглядається, є відмова державного реєстратора прав на нерухоме майно у державній реєстрації права власності на житловий будинок шляхом поділу від 17 січня 2023 року № 66111672 (а. с. 3).

З огляду на викладене колегія суддів висновує, що у справі № 740/1320/22 та у справі, що переглядається, предмет і підстава позову не є цілком тотожними.

Статтею 41 Конституції України та частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

За певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimateexpectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному з майновим інтересом (рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49, 50).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, установлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року у справі № 177/1163/16-ц (провадження № 61-2250св20), від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21); Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 липня 2021 року у справі № 340/141/21 (адміністративне провадження № К/9901/18182/21) та ін.).

Зазначене узгоджується із практикою ЄСПЛ, який у своїх рішеннях вказує на те, що надмірний формалізм при застосуванні процедурних правил буде впливати на справедливість процедури, що призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі «Волчлі проти Франції» (Walchli v. Franc)», рішення від 08 грудня 2016 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Суди першої та апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернули та зробили помилковий висновок про те, що є підстави для закриття провадження у справі, яка переглядається.

Закриття провадження у справі є перешкодою у доступі до правосуддя, а відтак - порушенням статті 6 Конвенції, оскільки позивач сам визначає предмет, підстави позову та спосіб захисту прав, який він просить визначити у рішенні, а висновки апеляційного суду про те, що, звернувшись до державного реєстратора прав на нерухоме майно, позивачка створила штучні підстави для повторного звернення до суду з ідентичним позовом, є надуманими та не обґрунтовані нормами права.

Оскільки суди безпідставно закрили провадження у справі з посиланням на пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України та не переглядали справу по суті й не встановлювали фактичних обставин справи, а Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати ці обставини, досліджувати та оцінювати докази, справу необхідно направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

У зв`язку з наведеним з метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме забезпечення справедливого розгляду справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа направляється до суду першої інстанції для продовження розгляду, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 грудня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:А. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк