ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/821/845/24Головуючий по 1 інстанції
Справа № 712/7440/23 Категорія: 308030000 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,

секретар: Матюха В.І.,

учасники справи:

позивач Управління Служби безпеки України в Черкаській області,

відповідач ОСОБА_1 ,

треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 лютого 2024 року в справі за позовом Управління Служби безпеки України в Черкаській області до ОСОБА_1 , треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення зі службової квартири,

встановив:

У липні 2023 року позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та виселення зі службової квартири.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що розпорядженням начальника Управління Служби безпеки України в Черкаській області 17.01.2003 перед Черкаською міською радою порушено клопотання про включення до числа службових квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Черкаської міської ради від 18.02.2003 № 76 вказана квартира включена до числа службових. Розпорядженням Управління від 16.06.2015 № 17 квартира АДРЕСА_1 надана в користування ОСОБА_1 , на склад сім`ї з двох осіб: він, дружина ОСОБА_2 . На підставі наказу Управління від 16.07.2015 № 57 ОСОБА_1 , згідно з рішенням Черкаської міської ради від 08.12.2015 № 1345, видано спеціальний ордер № 066988 серія А від 09.12.2015 на право користування службовою квартирою зазначеним складом сім`ї. Службове житло виділено ОСОБА_1 у користування у зв`язку із переведенням його для подальшого проходження ним військової служби з Управління СБУ в Донецькій області до Управління СБУ в Черкаській області та незабезпеченням житлом в м. Черкаси. 17.12.2015 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано місце проживання за адресою службової квартири.

03.09.2021 ОСОБА_2 (перебуваючи у шлюбі з відповідачем) уклала договір купівлі-продажу № 9000 від 03.09.2021 квартири АДРЕСА_2 . 02.10.2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_2 здійснила перереєстрацію місця проживання за адресою придбаної в шлюбі квартири. Наразі, в службовій квартирі зареєстрований лише ОСОБА_1 . Проведеним обстеженням житлових умов за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що в квартирі ОСОБА_1 не проживає, а житлову площу займають його батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Згідно з інформацією Департаменту соціального захисту Черкаської міської ради батьки ОСОБА_1 ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_4 (мати) з 10.04.2022 перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб та фактичним місцем поживання/перебування зазначають адресу: АДРЕСА_3 , тобто адресу службової квартири.

Згідно з актом перевірки житлових умов службової квартири ОСОБА_1 , фактично в квартирі проживають батьки відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Як пояснили батьки відповідача у спірній квартирі вони проживають понад рік (з 2022 року), їх син ОСОБА_1 проживає окремо від них з того часу як вони приїхали у м. Черкаси. Про вказаний факт відповідач Управління не повідомляв та дозволу на вселення батьків до службової квартири не отримував.

Позивач зазначав, що відповідач та його колишня дружина надали нотаріально посвідчену заяву про зобов`язання звільнити службову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 у випадках, визначених законодавством та відомчими нормативно-правовими актами, та здати її представнику Управління за актом приймання-передачі у двомісячний строк з дати настання підстав.

Отже, 03.09.2021, з набуттям у спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_4 , яка задовольняє потреби сім`ї із двох осіб у житловій площі за рівнем середньої забезпеченості у місті Черкаси (мінімальна житлова площа 8,5 кв.м, максимальна житлова площа 13,65 кв.м на одну особу), виникли підстави до вивільнення (здачі) службової квартири за адресою: АДРЕСА_3 у зв`язку з поліпшенням житлових умов відповідачем.

При цьому, зобов`язання, взяті відповідачем при отриманні службової квартири, не виконано.

Окрім того, з оформленням розірвання шлюбу фактичні шлюбні відносини не були припинені. ОСОБА_1 проживає спільно з ОСОБА_2 у придбаній квартирі, що підтверджується рапортом від 10.06.2023. Вказаним порушено право позивача на використання квартири за призначенням. Спірна квартира є службовим житлом і потреба у її подальшому використанні, як службової квартири не відпала, у зв`язку з існуючою потребою у забезпеченні службовим житлом військовослужбовців, які проходять військову службу і потребують його надання.

При цьому, ОСОБА_1 вже використав своє право на безоплатне забезпечення житлом під час проходження служби в органах СБУ. У період проходження військової служби в Краматорському міжрайонному відділі УСБУ в Донецькій області, ОСОБА_1 на склад сім`ї з трьох осіб: він, дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 надано службову квартиру АДРЕСА_5 , яка була йому надана на підставі рішенням виконкому м. Краматорськ № 193 від 07.05.2003. За клопотанням Управління СБУ в Донецькій області, рішенням виконавчого комітету Краматорської міської ради від 21.12.2011 № 1115, квартира виключена з числа службових і надана в постійне користування на указаний склад сім`ї. 09.02.2011 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано, що підтверджується рішенням суду м. Краматорськ. 15.02.2012 ОСОБА_1 розпорядився правом на безоплатно отриману від держави квартиру, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою, про те, що він отримав від своєї колишньої дружини ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 61600 грн, що за курсом НБУ (станом на 15.05.2012) становить 7 тис. дол.США в рахунок своєї частки в квартирі за адресою: АДРЕСА_6 .

Таким чином, ОСОБА_1 у повній мірі використав своє право на забезпечення житлом від держави в період проходження військової служби.

Разом з тим, ОСОБА_1 , перебуваючи в шлюбі з другою дружиною ОСОБА_2 , 03.09.2021 поліпшив свої житлові умови купівлею квартири за адресою: АДРЕСА_7 в межах норми забезпеченості житловою площею в м. Черкаси.

Таким чином, у відповідача відпали підстави зайняття службової квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

У зв`язку з викладеним, позивач просив суд визнати ОСОБА_1 такими, що втратив право проживання у службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 та виселити його з вказаної квартири.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.02.2024 позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право проживання у службовій квартирі АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_1 зі службової квартири АДРЕСА_1 .

Здійснено розподіл судових витрат.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції вказав, що набуття квартири АДРЕСА_4 третьою особою ОСОБА_2 у період шлюбу з відповідачем, створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя на вказану квартиру, яка не потребує доказування та існує, поки не спростована.

У судовому засіданні доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про придбання ОСОБА_2 квартири за власні кошти, не були підтверджені об`єктивними та переконливими доказами про реальні та конкретні джерела і розмір таких доходів. Нотаріально посвідчена заява відповідача, в якій останній ствердив про придбання спірної квартири ОСОБА_2 за особисті кошти, факт подачі подружжям у серпні 2021 року заяви до органів РАЦС про розірвання шлюбу, пояснення відповідача та третьої особи про отримання ОСОБА_2 до шлюбу з відповідачем компенсації невстановленого розміру від першого чоловіка, не підтверджують з достовірністю, що придбання квартири АДРЕСА_4 третьою особою ОСОБА_2 здійснено за саме кошти, набуті нею до шлюбу з відповідачем.

Відповідачем не надано документальних доказів щодо стверджуваних ним джерел отримання коштів ОСОБА_2 , разом з тим, протягом шлюбу ОСОБА_1 з 30.04.2011 до 03.09.2021 працював та отримував дохід від військової служби, також у 2012 році ним була отримана грошова компенсації на суму, еквівалетну 7700 доларів США, за частку в наданій у постійне користування квартирі в м. Краматорськ.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що презумпція спільності майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо квартири АДРЕСА_4 відповідачем не спростована.

Отже, суд вважав обґрунтованими доводи позивача про те, що 03.09.2021, з набуттям відповідачем спільної сумісної власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 виникли підстави до вивільнення (здачі) вказаної службової квартири у зв`язку з поліпшенням житлових умов.

Щодо посилань відповідача на передбачені ст. 125 ЖК України гарантії неможливості виселення відповідача із службового житла, суд зазначив, що вказані гарантії, з огляду на положення статті 125 ЖК України, не поширюються на працівників, які раніше були забезпечені постійним житлом.

Враховуючи, що під час проходження відповідачем військової служби в органах СБУ держава в 2011 році у спосіб виключення з числа службових та надання для постійного користування двокімнатної квартири в м. Краматорськ, забезпечила відповідача та членів його сім`ї жилим приміщенням, колишня дружина ОСОБА_5 та його син ОСОБА_6 скористалися своїм правом на приватизацію житла, а відповідач ОСОБА_1 отримав грошову компенсацію в сумі, еквівалентній 7700 доларів США за частку у вказаній квартирі, суд відхилив доводи відповідача про неможливість на підставі ст.125 ЖК виселення відповідача зі спірного службового житла без надання іншого жилого приміщення, у зв`язку з тим, що відпали підстави для надання в 2015 році відповідачу спірної службової квартири у зв`язку з відсутністю на той час у нього житла за місцем служби в м. Черкаси.

Суд звертав увагу, що незаконне утримання відповідачем вказаної службової квартири після того, як відпали підстави для правомірного проживання у вказаному житлі, позбавляє можливості позивача забезпечити житловою площею інших працівників, які потребують поліпшення житлових умов, чим спричиняється шкода законним інтересам та правам позивача.

Не погоджуючись з рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.02.2024, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що умови надання йому спірного службового житла не змінилися, у нього не відпала потреба в користуванні службовим житлом, спірну квартиру він займає на законних підставах та використовує за призначенням, іншого житла у приватній власності, у тому числі, спільній сумісній, він немає, право на приватизацію будь-якого житла не використовував. Відтак, виселення його з службової квартири позбавить базового права на житло.

Суд першої інстанції не врахував положення ч. 1 ст. 118 ЖК України, оскільки відповідач залишається діючим співробітником Управління СБ України в Черкаській області, та всупереч положенню ч. 1 та ч. 2 ст. 109 ЖК України, у рішенні, що оскаржується, не зазначив жиле приміщення, в якому буде проживати відповідач після виселення зі службової квартири. Також суд першої інстанції не взяв до уваги, що з 28.12.2016 відповідач був зарахований на облік співробітників Управління СБ України в Черкаській області, які потребують поліпшення житлових умов, а саме до списку першочергового забезпеченням житлом, як учасника бойових дій і наразі своє рішення не змінив.

Судом не було прийнято до уваги, що рішення, розпорядження, службовий ордер не скасовувалися, недійсними не визнавалися.

Крім цього, суд першої інстанції не прийняв до уваги наявність визначених ст. 125 ЖК України виключень можливості виселення осіб зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, та не врахував надзвичайну тривалість зв`язку відповідача зі спірним приміщенням як єдиним його житлом.

Доводи позивача про те, що під час проходження військової служби відповідач вже отримував житло в м. Краматорськ Донецької області, не є предметом розгляду в даній справі. Разом з тим, скаржник зазначає, що в приватизації будь-якого житла участі не приймав. На момент розлучення з першою дружиною 09.02.2011, мав військову вислугу менше 10 років, у квартирі не проживав та не був зареєстрований, тому не мав права на отримання квартири в постійне користування зі складом сім`ї, який був зазначений в ордері на вселення до квартири. До того ж, у розпорядженні позивача, а саме в матеріалах особої справи щодо службового житла, наявна довідка від 09.06.2021 про неперебування ОСОБА_1 на квартирному обліку в Управлінні СБУ в Донецькій області або інших підрозділах СБУ до моменту отримання спірного житла в м. Черкаси

Щодо доводів позивача про те, що відповідач поліпшив свої житлові умови придбанням квартири у другому шлюбі, скаржник зазначає, що 03.09.2021 його колишня дружина ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу квартири, але придбала квартиру за власні кошти, про що у нотаріуса міститься відповідна заява, про те, що квартира набувається ОСОБА_2 за рахунок її власних коштів і є її особистою власністю. У договорі купівлі-продажу також чітко зазначено, що квартира набувається ОСОБА_2 за її власні кошти і вважається її особистою приватною власністю. При цьому, предметом спору в даній справі не є дослідження походження заощаджень третьої особи.

Крім того, на період придбання ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4 , сімейні стосунки між ними фактично вже були розірвані. Заява на розірвання шлюбу подавалася 30.08.2021 (до придбання квартири) через спеціальний веб-портал Міністерства юстиції України, з накладенням електронних цифрових підписів.

Помилковими є посилання суду першої інстанції на безпідставні докази позивача, що відповідач ніби-то у службовій квартирі не проживає, а проживає спільно з ОСОБА_2 після розірвання шлюбу в придбаній нею квартирі. Скаржник зазначає, що позивач надав до суду копію внутрішнього рапорту від 10.06.2023, яким ніби-то підтверджується фактичне проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_4 , але вказаний рапорт не містить підтверджуючих даних (додатків) та не вказує конкретні джерела походження інформації, на які посилається позивач.

03.05.2024 на адресу Черкаського апеляційного суду від Управління СБУ в Черкаській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що судом першої інстанції в повному обсязі встановлено факти, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та докази, якими вони підтверджується.

У відзиві зазначено, що скаржник посилається на довідку від 09.06.2021 щодо його неперебування на квартирному обліку в період з 01.06.2011 по липень 2014 року, під час проходження військової служби в Управлінні СБУ в Донецькій області. Однак, у вказаній довідці зазначено, що ГУ СБУ в Луганській та Донецькій областях не може надати інформацію щодо забезпечення ОСОБА_1 службовим або постійним житлом, у тому числі, шляхом виключення його з числа службових, оскільки документи, в яких могли міститися вказані дані, втрачені в 2014 році у зв`язку з захопленням адміністративної будівлі Управління СБУ в Донецькій області.

Доводи відповідача та третьої особи щодо придбання ОСОБА_2 квартири за власні кошти, не були підтверджені об`єктивними та переконливими доказами про реальні та конкретні джерела і розмір таких доходів.

Заслухавши доповідача, учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає таке.

Із матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 за час проходження служби з 01.06.2001 по липень 2014 року проходив службу в УСБУ в Донецькій області, на квартирному обліку не перебував, згідно з довідкою від 09.06.2021 ( т.1 а.с.47).

08.05.2003 військовослужбовцю СБУ ОСОБА_1 на склад сім`ї 3 особи (дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 ) надано ордер на службову 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_5 (т.1 а.с.49).

Листом СБ України від 02.11.2011 № 19/10-3390 повідомлено, що відповідно до вимог п. 5.13 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, питання виключення, зокрема, квартири АДРЕСА_5 , з числа службових СБ України та надання її для проживання ОСОБА_1 погоджується, із зняттям з квартирного обліку в Управлінні СБ України в Донецькій області (т. 1 а.с.55).

Рішенням виконавчого комітету Краматорської міської ради № 1115 від 21.12.2011 виключено з числа службових жилих приміщень Управління Служби безпеки України в Донецькій області 2-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_8 та видано ордер на постійне користування вказаною квартирою ОСОБА_1 зі складом сім`ї 3 особи (він, дружина, син) (т.1 а.с.53).

15.05.2012 ОСОБА_1 нотаріально посвідченою заявою повідомив, що отримав від колишньої дружини ОСОБА_5 гроші в сумі 61600 грн, що еквівалентно 7700 доларів США, не претендує на квартиру АДРЕСА_5 , так як отримав за свою частку в квартирі грошову компенсацію (т.1 а.с.50).

Відповідно до свідоцтва про право власності від 08.07.2013 право власності на 2-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6 набули ОСОБА_5 (1/2) та ОСОБА_6 (1/2) (т.1 а.с.38).

30.04.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області (т. 1 ст. 35).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.11.2011, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули у власність в рівних частках по двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_9 загальною площею 43,0 кв.м (т.1 а.с.36).

Згідно з договором дарування частини квартири від 19.06.2017 ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар частину двокімнатної квартири АДРЕСА_10 (т. 1 а.с.39).

Відповідно до довідки від 05.05.2023 № 11/257, ОСОБА_1 проходить службу в СБ України з 18.05.2001 по теперішній час. 14.07.2014 переведений з УСБУ в Донецькій області для подальшого проходження військової служби до УСБУ в Черкаській області (т.1 а.с.57).

15.10.2002 розпорядженням начальника Управління СБУ в Черкаській області № 9-ДСК «Про переведення квартир до державного житлового фонду» переведено вивільнювальні в прядку покращення житлових умов співробітниками Управління квартири, що перебувають у їх приватній власності, до державного житлового фонду: однокімнатну АДРЕСА_1 (т. 1 ст. 23).

09.06.2015 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали нотаріально посвідчену заяву про те, що вони зобов`язуються протягом місяця звільнити квартиру за адресою: АДРЕСА_3 у випадках, визначених чинним законодавством України та відомчими нормативно-правовими актами (переведення для проходження служби до іншого регіону, звільнення зі служби за відсутності підстав для виключення приміщення з числа службових та надання його для постійного користування, члени сім`ї у двомісячний строк з дати розлучення та інших випадках) і здати її представнику Управління за актом приймання-передачі у задовільному санітарному та технічному стані. (т.1 а.с. 40).

Розпорядженням Управління від 16.06.2015 № 17 «Про надання службових квартир», квартира АДРЕСА_1 надана в користування ОСОБА_1 , на склад сім`ї з двох осіб: він, дружина ОСОБА_2 , 1975 р.н. (т. 1 ст. 24).

На підставі наказу Управління СБУ в Черкаській області від 16.07.2015 № 57 «Про надання службових квартир» співробітнику-військовослужбовцю ОСОБА_1 , як переведеному за службовою необхідністю для подальшого проходження військової служби з Управління СБ України в Донецькій області та який не має постійного житла в м. Черкаси, виділено однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 17,3 кв.м, загальною площею 30,2 кв.м на склад сім`ї з двох осіб: він, дружина ОСОБА_2 , 1975 р.н. (т. 1 ст. 25).

08.12.2015 рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради № 1345 «Про надання квартири АДРЕСА_11 та квартири АДРЕСА_1 , як службових» затверджено рішення житлово-побутової комісії Управління Служби безпеки України в Черкаській області про надання службової однокімнатної квартири АДРЕСА_1 жиловою площею 17,3 кв.м співробітнику управління ОСОБА_1 , 1975 р.н., на склад сім`ї з двох осіб: він, дружина ОСОБА_2 , 1975 р.н. (т. 1 ст. 27).

09.12.2015 за № 066988 серія А ОСОБА_1 , сім`я якого складається з 2 осіб, видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 ст. 28).

Відповідно до протоколу № 4 засідання житлово-побутової комісії Управління СБ України в Черкаській області від 28.12.2016, постановлено зарахувати на облік потребуючих поліпшення житлових умов співробітника Управління ОСОБА_1 складом сім`ї 2 особи, та включити його в список першочергового забезпечення житлом датою 28.09.2016 (т.1 а.с.132).

03.09.2021 ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу, придбала квартиру АДРЕСА_4 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 9000 (т. 1 а.с. 126).

У вказаному договорі купівлі-продажу зазначено, що до підписання цього договору чоловік покупця ОСОБА_1 повідомляє про те, що квартира набувається його дружиною ОСОБА_2 за рахунок її власних коштів та вважатиметься її особистою приватною власністю (заява посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. за реєстровим № 8998 від 03.09.2021).

02.10.2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), серія НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 56).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 станом на 01.08.2023, що підтверджується відповіддю Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» ЧМР від 03.05.2023 (т. 1 ст. 60).

Відповідно до рапорту від 02.06.2023, проведено обстеження житлових умов за адресою: АДРЕСА_3 . За даною адресою проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_4 батьки ОСОБА_1 , відповідно до їх пояснень ОСОБА_1 проживає за іншою адресою (т. 1 ст. 62).

Проведеним обстеженням житлових умов за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що в квартирі сам ОСОБА_1 постійно не проживає (т. 1 ст. 64).

Відповідно до довідки від 05.05.2023 № 11/257, виданої УСБУ в Черкаській області підполковник ОСОБА_1 проходить військову службу в СБ України з 18.05.2001 по теперішній час. 14.07.2014 переведений з УСБУ в Донецькій області для подальшого проходження військової служби до Управління СБ України в Черкаській області. 07.06.2017 зарахований у розпорядження начальника УСБУ в Черкаській області за посадою заступника начальника (т. 1 ст. 57).

Відповідно до листа від 10.05.2023 Департаменту соціальної політики ЧМР, згідно з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 станом на 09.05.2023 в департаменту на обліку не перебуває. Згідно ЄІБД ВПО ОСОБА_3 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в департаменті з 10.04.2022. Фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 . Згідно з ЄІБД ВПО ОСОБА_4 перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в департаменті з 10.04.2022. Фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 (т. 1 ст. 61).

Відповідно до акта обстеження житлових умов від 01.06.2023, у службовій однокімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_3 проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які пояснили, що ОСОБА_1 постійно проживає за іншою адресою (т.1 а.с.64).

22.06.2023 Управлінням СБУ в Черкаській області запропоновано ОСОБА_1 вивільнити службову квартиру за адресою АДРЕСА_3 та здійснити перереєстрацію місця проживання за іншою адресою у зв`язку із набуттям права спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_12 (т. 1 а.с. 75).

06.07.2023 ОСОБА_1 звернувся з рапортом до начальника Управління СБУ про надання дозволу на тимчасове проживання з ним у службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 його батьків, через повномасштабне вторгнення рф в Україну (т. 1 а.с. 113).

Управління СБУ в Черкаській області на рапорт ОСОБА_1 про надання дозволу на тимчасове проживання батьків в службовій квартирі АДРЕСА_1 надано відповідь про відмову в його задоволенні (т. 1 а.с. 121).

Відповідно до протоколу № 1 засіданні житлово-побутової комісії Управління СБ України в Черкаській області від 06.07.2023 постановили: враховуючи висновки аудиту фінансово-господарської діяльності Управління, питання правомірності зайняття ОСОБА_1 службової квартири за адресою: АДРЕСА_3 вирішити в судовому порядку (т. 1 а.с. 122-124).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно з статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Відповідно до статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно зі статтею 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Положення статті 125 ЖК України визначають випадки коли особу не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (абзац третій зазначеної статті).

Так, відповідно до ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

- осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;

- осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

- осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

- осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

- пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

- одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно із частинами першою, третьою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1081 (далі Порядок № 1081) військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла.

Пунктом 12 цього Порядку № 1081 передбачено, що службові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом за місцем проходження військової служби.

На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган міської ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Пунктом 14 Порядку № 1081 визначено, що службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті).

Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, з урахуванням відсутності у ОСОБА_1 за місцем проходження служби у м. Черкаси житла для постійного проживання, він як військовослужбовець, який проходив військову службу в УСБУ в Черкаській області, був забезпечений службовим житлом за адресою: АДРЕСА_3 , на склад сім`ї з двох осіб на час виконання ним обов`язків військової служби саме в Управлінні, шляхом надання йому для проживання спірної службової квартири.

На виконання п. 14 Порядку № 1081 відповідач та його дружина 09.06.2015 надали нотаріально посвідчену заяву про зобов`язання звільнити службову квартиру АДРЕСА_1 , у випадках, визначених законодавством та відомчими нормативно-правовими актами та здати її представнику Управління за актом приймання-передачі у двомісячний строк з дати настання підстав.

Згідно з п. 21 Порядку № 1081 облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов (далі - облік), ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

Рішенням житлово-побутової комісії Управління від 28.12.2016 ОСОБА_1 зараховано на облік потребуючих поліпшення житлових умов співробітників Управління указаним складом сім`ї.

Відповідно до п. 30 Порядку № 1081, військовослужбовці знімаються з обліку у разі, зокрема, поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла.

Згідно з пунктом 3.15 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06 листопада 2007 року № 792, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26 листопада 2007 року за № 1308/14575, співробітники та члени їх сімей знімаються з обліку у разі, зокрема, поліпшення житлових умов, унаслідок чого відпала потреба в наданні житла.

Відповідно до п. 3.17 Інструкції, у разі зміни житлових умов співробітники подають копії документів, передбачених пунктом 3.5 цього розділу, якими підтверджуються такі зміни. Після одержання вказаних документів житлово-побутові комісії визначають наявність підстав для подальшого перебування таких співробітників на квартирному обліку.

У разі якщо одержані під час перереєстрації співробітників, які перебувають на квартирному обліку, документи вказують на відсутність підстав для їх подальшого перебування на квартирному обліку, житлово-побутові комісії приймають рішення стосовно таких співробітників в порядку, встановленому законодавством та цією Інструкцією.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , 03.09.2021 уклала договір купівлі-продажу № 9000 квартири АДРЕСА_2 .

02.10.2021 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. ОСОБА_2 здійснила перереєстрацію місця проживання за адресою квартири, придбаної в шлюбі.

Таким чином, з набуттям 03.09.2021 у спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_4 , яка задовольняє потреби сім`ї з двох осіб у житловій площі, виникли підстави для вивільнення (здачі) службової квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з поліпшенням житлових умов відповідачем.

При цьому, зобов`язання, взяті відповідачем при отриманні службової квартири, не виконано.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що придбана ОСОБА_2 квартира є її особистою приватною власністю, оскільки набулася за рахунок власних коштів останньої, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, ОСОБА_2 стверджувала, що придбала квартиру АДРЕСА_13 за власні заощадження та кошти, які отримала від розподілу чотирьохкімнатної квартири, розташованої в АР Крим, яка була придбана в першому шлюбі з ОСОБА_8 . Однак, ОСОБА_2 не було зазначено адреси вказаної чотирьохкімнатної квартири, як і не було надано документів на підтвердження набуття права власності на квартиру.

Разом з тим, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з ОСОБА_8 з 28.08.1995 до 28.09.2010, що підтверджується свідоцтвами про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 та про розірвання шлюбу серії 1-АП № 082991.

З наданої відповідчем довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.06.2015, чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_14 , на праві власності належить ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу ВВО № 445879 від 04.11.2004, яку вона придбала у ОСОБА_10 .

Відомості щодо переходу права власноті на зазначену квартиру чи зміну власника, як і відомості про наявність права власності на частку у вказаній квартирі ОСОБА_2 та/чи її колишнього чоловіка ОСОБА_8 , у реєстрі речових прав відсутні. Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 19.10.2023 за № 351078728.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що презумпція спільності майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо квартири АДРЕСА_4 відповідачем не спростована.

При цьому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно враховано, що протягом шлюбу з ОСОБА_2 , відповідач з 30.04.2011 до 03.09.2021 працював та отримував дохід від військової служби, а у 2012 році отримав грошову компенсацію на суму, еквівалентну 7700 дол.США за частку у наданій в постійне користування квартирі в м. Краматорськ.

Крім того, колегія суддів бере до уваги акт перевірки житлових умов службової квартири ОСОБА_1 , з якого вбачається, що фактично у вказаній квартирі проживають батьки відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які також пояснили, що проживають у спірній квартирі з 2022 року, а їх син ОСОБА_1 проживає окремо з того часу, як вони приїхали у м. Черкаси.

Суд також враховує, що згідно з інформацією Департаменту соціального захисту Черкаської міської ради, батьки ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 10.04.2022 перебувають на обліку внутрішньо переміщених осіб та фактичним місцем проживання/перебування вказали адресу: АДРЕСА_3 , тобто адресу спірної службової квартири.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно встановлено фактичне користування спірним службовим житлом третіми особами батьками ОСОБА_1 та враховано, що вказані особи були вселені відповідачем з порушенням встановленого законом порядку заняття службового житла.

Доводи скаржника про те, що забезпечення ОСОБА_1 квартирою в м. Краматорськ Донецької області не є предметом розгляду в даному спорі, колегія суддів вважає помилковими, оскільки виключення з числа службових квартири АДРЕСА_5 та передача її в постійне користування ОСОБА_1 становить фактичні обставини спору.

Судом першої інстанції надано належну оцінку довідці від 09.06.2021 № 8/2/12.2279, в якій зазначено про відсутність ГУ СБ України в Луганській та Донецькій областях інформації про забезпечення відповідача службовим або постійним житлом у зв`язку з захоплення адмінстративної будівлі Управління СБ в Донецькій олбласті у 2014 році, а відтак втратою вказаних даних, в сукупності з іншими доказами, а саме: копією ордеру № 4 від 08.05.2003 про надання ОСОБА_1 , на склад сім`ї три особи квартири АДРЕСА_5 ; копією відповіді Краматорської міської ради Донецької області від 17.08.2021 № 01-23/4322; копією рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради Донецької області № 193 від 07.05.2003 про включення квартири АДРЕСА_5 до числа службових; копією рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради Донецької області № 1115 від 21.12.2011 про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_5 ; лист ДГЗ СБ України від 16.09.2021 № 19/10-4370, згідно з яким ОСОБА_1 було погоджено виключення з числа службових житлових приміщень кв. АДРЕСА_5 для постійного проживання, із зняттям з квартирного обліку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо непоширення на відповідача гарантій, передбачених статтею 125 ЖК України, щодо неможливісті виселення останнього зі спірного службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги щодо нездійснення судом першої інстанції оцінки виселення відповідача в контексті пропорційності такого заходу висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Колегія суддів зазначає, що службове житло надається особі тимчасово та після того, як відпала підстава надання його працівнику, службове приміщення має бути повернене роботодавцю для того, щоб в ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після поліпшення житлових умов переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Як вбачається з пояснень позивача виселення відповідача зі спірної квартири, яка є службовим житлом, необхідна для захисту прав військовослужбовців, які проходять службу в Управлінні СБУ в Черкаській області та потребують забезпечення службовим житлом. Незвільнення відповідачем житла унеможливлює закріплення вивільненого житла за іншою посадою та надання його у користування іншому військовослужбовцю, а також до виплати Управлінням грошової компенсації такому військовослужбовцю за піднайом житла.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , якому надана спірна квартира як військовослужбовцю у зв`язку з проходженням служби в Управлінні СБУ в Черкаській області, має інше нерухоме майно, яке належить йому на праві спільної сумісної власності, тому продовження його проживання у службовій квартирі є пропорційним втручанням у право інших осіб на житло.

Враховуючи наявність на обліку позивача значної кількості осіб, які потребують надання службового житла, а також враховуючи, що передбачені нормами статті 125 ЖК України підстави для неможливості виселення відповідача відсутні, тому колегія суддів доходить висновку про обгрунтвоаність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги не знаходить достатніх підстав для його скасування або зміни.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 лютого 2024 року в справі за позовом Управління Служби безпеки України в Черкаській області до ОСОБА_1 , треті особи: Черкаська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення зі службової квартири, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 липня 2024 року.

Судді Ю.В. Сіренко

О.В. Карпенко

Л.І. Василенко