Постанова

Іменем України

09 липня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/12480/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 06 лютого 2024 року про забезпечення позову

в складі судді Ковбеля М. М.

у цивільній справі №362/440/24 Васильківського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3 , ОСОБА_1

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Тетяна Миколаївна,

про стягнення заборгованості за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_2 , посилаючись на те, що ОСОБА_3 не виконав своїх зобов`язань за договором позики, звернувся до суду з позовом про стягнення з останнього основного боргу в сумі 130 000,00 Євро, а також 3% річних в сумі 3 900,00 Євро та інфляційних втрат в сумі 5 659,33 Євро на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

22 січня 2024 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій посилаючись на те, що є підстави вважати, що у ОСОБА_3 відсутні грошові кошти, рухоме майно, а нерухоме майно може бути відчужене ним на користь третіх осіб, що може ускладнити або унеможливити виконання рішення про стягнення боргу, просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти на банківських рахунках ОСОБА_3 в межах ціни позову.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2024 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , в межах ціни позову 5 832 184,40 грн., в тому числі на житловий будинок, загальною площею 268,6 м2, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14.

Накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках відповідача ОСОБА_3 в межах ціни позову, що становить 5 832 184,40 грн.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду в частині накладення арешту на житловий будинок, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 вказував, що суд першої інстанції на день постановлення ухвали про забезпечення позову не пересвідчився в тому, що житловий будинок, загальною площею 268,6 м2, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, не належить на праві власності відповідачу у справі ОСОБА_3 , а належить іншій особі, яка не є учасником справи, - ОСОБА_1 .

Вказав, що ухвалою суду від 23.04.2024 його було залучено до участі у справі в якості співвідповідача. Проте, арешт на його майно в рахунок забезпечення позову було накладено ще до того як він набув статусу відповідача у справі.

Також як на підставу скасування ухвали суду посилався на те, що суд наклав арешт на будинок, вартість якого в два рази перевищує ціну позову, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 150 ЦПК України.

За наведених обставин, просив скасувати ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2024 року в частині накладення арешту на житловий будинок, загальною площею 268,6 м2, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14 та відмовити у забезпеченні позову у цій частині.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду про забезпечення позову, просив скаргу залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, з підстав, викладених в ній. Пояснив, що в квітні позивач збільшив позовні вимоги та пред`явив вимогу до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, на який накладено арешт, як фраудаторного правочину.

Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважних причин неявки в судове засідання позивач до суду не подавав.

Від представника позивача ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що вона зайнята в іншому судовому засіданні у справі, що перебуває на розгляді в Господарському суді Хмельницької області, на підтвердження чого до клопотання долучила копію ухвали Господарського суду Хмельницької області від 26.06.2024 у справі №924/517/24 призначення справи до розгляду.

Колегія суддів визнала неповажними причини неявки представника позивача в судове засідання, оскільки судове засідання, яке було призначено на 02.07.2024, за клопотанням представника позивача ОСОБА_5 було відкладено на 09.07.2024. При цьому, в першому клопотанні ОСОБА_5 просила відкласти судове засідання на іншу дату та час, але не зазначила дні, в які дати не зможе прийняти участь в судовому засіданні апеляційного суду.

Також, колегія суддів враховує, що судове засідання в тій іншій справі призначено на 10 липня 2024 року о 12:00 годині, а в даній справі, що переглядається, судове засідання призначено на іншу дату, а саме на 09 липня 2024 року о 10:30 годині.

Відповідач ОСОБА_3 , належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду, в судове засідання не з`явився.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т. М., належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Подала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності.

Зважаючи на викладене та беручи до уваги положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника, перевірила доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову в частині накладення арешту на житловий будинок, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для вжиття такого виду забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За приписами ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується в тому числі накладенням арешту на нерухоме майно.

Верховний Суд в постанові від 19.11.2020 у справі №334/6521/19 навів наступний правовий висновок.

Забезпеченням позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 також зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом у даній справі ОСОБА_2 звернувся 09.01.2024.

19 січня 2024 року через систему "Електронний суд" ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, в якій окрім іншого просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на

Як на підставу вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно (житловий будинок АДРЕСА_1 , «Південне» садове товариство, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14), позивач посилався на те, що дане нерухоме майно належить ОСОБА_3 , який в свою чергу це майно може відчужити на користь третіх осіб, що в подальшому, у разі відсутності коштів, унеможливить виконання рішення суду про стягнення боргу за рахунок цього майна.

Також з матеріалів справи вбачається, що вже після подання ОСОБА_2 позову у даній справі, а саме безпосередньо в день подання заяви про забезпечення позову - 19 січня 2024 року ОСОБА_3 (відповідач у справі) відчужив належний йому на праві приватної власності житловий будинок, загальною площею 268,6 м2, адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу (а. с. 64-66).

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованих припущень, що відповідач ОСОБА_3 , як власник відчужить належний йому житловий будинок, що в свою чергу за відсутності такого майна утруднить або унеможливить виконання рішення суду про стягнення заборгованості, у разі задоволення позову.

Суд першої інстанції також правильно зазначив в оскаржуваній ухвалі, що співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову для власника майна та невжиття таких для позивача, свідчить про те, що накладення арешту на житловий будинок є менш обтяжливим для власника майна, ніж невжиття заходів забезпечення, що може призвести до негативних наслідків для позивача щодо реалізації ним права на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

При цьому, слід враховувати і те, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення; інститут забезпечення позову не позбавляє власника його права власності, а лише на певний час обмежує у розпорядженні майном.

Також Верховний Суд в постанові від 11.12.2023 у справі №904/1934/23 зазначив, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

За наведених вище обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваною ухвалою накладено арешт на житловий будинок ОСОБА_1 , який на день постановлення ухвали не був учасником справи.

Колегія суддів також зауважує, що в такому випадку права ОСОБА_1 не порушені, адже в подальшому останнього було залучено до участі у справі в якості співвідповідача та пред'явлено до нього вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.01.2024, як фраудаторного правочину.

Так, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що ухвалою від 23 квітня 2024 року Васильківський міськрайонний суд Київської області залучив його до участі у справі в якості співвідповідача. Дана ухвала районого суду від 23.04.2024 відсутня в матеріалах справи, оскільки судом надіслано копії виділених матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду про забезпечення позову, як то визначено пунктом 15.10 Перехідних положень ЦПК України.

Водночас, згідно інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, та є загальнодоступною і достовірною, наявна дана ухвала Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.04.2024 про залучення ОСОБА_1 до участі у даній справі в якості співвідповідача.

Крім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 пояснив, що в квітні 2024 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій пред'явив вимогу до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, як фраудаторного правочину.

З наведеного слідує, що ОСОБА_1 є відповідачем у справі.

Таким чином, з наведеного також слідує, що вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок в цілому є співмірними з позовними вимогами, що регламентовано ч. 3 ст. 150 ЦПК України.

Сукупність вищезазначених обставин та положень закону приводить до висновку, що суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України, мотивував своє судове рішення та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції порушив принцип співмірності та наклав арешт на будинок вартість якого в два рази перевищує ціну позову, оскільки як вбачається з резолютивної частини ухвали суд наклав арешт на житловий будинок в межах ціни позову, що становить 5 832 184,40 грн.

Апеляційна скарга не містить інших доводів.

Зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову вирішено з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 11 липня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська