Справа № 139/345/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01 липня 2024 року смт Муровані Курилівці

Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Коломійцевої В.І.,

секретаря судових засідань Слободянюк О.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Муровані Курилівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація про відшкодування шкоди, -

встановив:

У травні 2024 ОСОБА_1 , через свого представник адвоката Ковальчука Р.М., звернувся до Мурованокуриловецького районного суду із позовом, у якому просить стягнути з держави російська федерація моральну шкоду у розмірі 11520000 гривень.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08 березня 2022 року він був призваний по загальній мобілізації та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 . Згодом його було зараховано до лав 115-ої окремої механізованої бригади командиром відділення зв`язку військової частини № НОМЕР_2 . 27 серпня 2022 року в результаті підриву на протитанковій міні він одержав численні вогнепальні поранення в ділянці правого ліктьового суглобу з переломом зовнішнього відростка плеча та вогнепальне поранення правої гомілки з переломом н/3 гомілкових кісток та інші важкі травми.

28 серпня 2022 року позивача було доставлено до медичного закладу міста Дніпро. У вказаному закладі за період з 28 серпня 2022 року по 01 вересня 2022 року йому було проведено ряд необхідних операційних втручань. 02 вересня 2022 року він був евакуйований до КНП «Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги» де переніс 16 хірургічних операцій. З 25 січня 2023 року по 27 березня 2023 року перебував на лікуванні у військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону. Через загрозу ампутації правої стопи його було госпіталізовано ДУ «Інституту травматології та ортопедії національної академії медичних наук України» з метою проведення складних хірургічних операцій. 08 червня 2023 року у ДУ «Інституту отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка НАМН України» йому проведено хірургічну операцію першого типу тимпанопластики по закритому варіанту. З 05 липня 2023 року по 27 липня 2023 року перебував на лікуванні у Київській міській клінічній лікарні № 6. З 28 липня 2023 року йому знову було проведено складну хірургічну операцію у ДУ «Інституту травматології та ортопедії національної академії медичних наук України». З 10 серпня 2023 року по 08 вересня 2023 року позивач проходив реабілітацію у Комунальному некомерційному підприємстві виконавчого органу Київської міської ради «Київського міського клінічного госпіталю, ветеранів війни».

На підставі свідоцтва про хворобу та висновку Центральної військово-лікарської комісії ЗС України № 4868 від 22 серпня 2023 року ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби з виключенням з військової служби, звільнено із займаної посади наказом командира № НОМЕР_3 від 02 жовтня 2023 року та виключено із списків військової частини НОМЕР_2 .

25 жовтня 2023 року ОСОБА_1 отримав довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 674404 якою встановлено першу групу інвалідності «Б».

10 листопада 2023 року позивач отримав посвідчення «Ветерана військової служби» серії НОМЕР_4 .

За період з 27 серпня 2022 року по даний час позивачеві було зроблено близько 30 хірургічних операцій в різних медичних закладах країни, що супроводжувалось різного роду ускладненнями, зупинками серця та введенням великої кількості анестезії, та інших медикаментів, які негативно відобразились на його стані здоров`я, що призвело до значних моральних та фізичних страждань.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах висловила правову позицію відповідно до якої факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню у судовому порядку не потребує. Агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймаштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Таким чином, наявні беззаперечні докази вчинення російською федерацією військової агресії проти України та всіх її громадян, у тому числі і позивача у справі ОСОБА_1 , який є громадянином України та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Безпосередня участь ОСОБА_1 у бойових діях мала істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, зокрема, під час перебування у зоні бойових дій він неодноразово був свідком загибелі та поранення його товаришів, мирних громадян, особисто був важко пораненим, був змушений використовувати зброю та зазнав інших множинних грубих порушень його конституційних прав, постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків.

Враховуючи характер душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, що не дають йому можливості проживати повноцінне життя, яке він проживав до збройної агресії, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій відповідача, а також беручи до уваги безпосередню участь позивача у бойових діях, пов`язану із ризиком для життя та здоров`я, перебуваючи на межі життя та смерті, ставши на все життя інвалідом, позивач вважає, справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 11 520 000 гривень. Просить позов задовольнити.

Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 08 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 04 червня 2024 року.

04 червня 2024 року ухвалою суду (а.с. 82) підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду на 01 липня 2024 року.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав за обставин у ньому викладених, просив задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату і місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Відзив на позов не надав. (а.с. 76,84).

Верховний Суд у Постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19 сформулював наступні правові висновки, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема російська федерація, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Верховний Суд також установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ у зв`язку з повномасштабною збройною агресією.

У зв`язку з цим, повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судових засідань здійснено шляхом розміщення на офіційному веб-порталі судової влади України відповідного оголошення в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

За таких обставин, суд за згодою позивача ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08 березня 2022 року № 169 був призваний по загальній мобілізації та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 (а.с. 26).

З 23 травня 2022 року ОСОБА_1 перебував на військовій службі в частині НОМЕР_2 (а.с. 27).

Довідкою командира військової частини НОМЕР_2 від 11 липня 2023 року № 6073 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України (а.с.49) стверджується, що ОСОБА_1 в періоди з 03.04.2022 року по 14.05.2022 року, з 06.06.2022 року по 04.07.2022 року, з 14.08.2022 року по 30.08. 2022 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України перебуваючи у Донецькій та Луганській областях.

Вказана інформація доводиться і військовим квитком № НОМЕР_5 (а.с.20-24 ).

Відповідно до витягу № 7240 із журналу бойових дій військової частини № НОМЕР_6 (а.с.28) книга 200, 201 військовослужбовець ОСОБА_1 із 14 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року залучався до виконання бойових завдань військової частини НОМЕР_7 .

При висуванні на позицію, 27 серпня 2022 року, близько 12:25 години, виконуючи бойове завдання, командир відділення зв`язку взводу управління 2 мінометної батереї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , сержант ОСОБА_1 , підірвався на протитанковій міні, внаслідок чого отримав поранення: ВОСП м/тканин обличчя, забійної рани спинки носа. ВОСП в ділянці правого ліктьового суглобу з переломом зовнішнього відростка плеча. ВОП правої кисті з переломом ІІІ ІV основ фаланг. ВОСП правої гомілки з переломом в н/3 (Витяг № 584, а.с.29).

Згідно медичної виписки № 9966 із медичної карти стаціонарного хворого травматологічного відділення в/ч НОМЕР_2 від 01 вересня 2022 року (а.с.31) ОСОБА_1 отримав основне та супутні захворювання: ЗЧМТ, СГМ, Акубатотравма, Вогнепальне осколкове сліпе поранення середньої третини правої гомілки з вогнепальним багатоуламковим переломом обох кісток гомілки на рівні с/3-н/3 з дефектом кісткової тканини, пошкодженням передньої задньої великогомілкової артерії, м`язів та сухожиль гомілки та масивним дефектом м`яких тканин задньої поверхні правої гомілки. Компартмент-синдром правої стопи та гомілки в ходу. Вогнепальні осколкові сліпі поранення латеральної поверхні правого ліктьового суглоба з вогнепальним переломом латерального виростка правої плечової кістки. Вогнепальні осколкові сліпі поранення правої кисті та передпліччя з вогнепальним переломом фаланг 3,4 пальців зі зміщенням уламків та дефектом м`яких тканин, закритим переломом н/3 ліктьової кістки без зміщення уламків. Опіки правого плеча та передпліччя. Забійна рана спинки носа.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії № 279 від 26 грудня 2022 року (а.с.32) ОСОБА_1 на підставі ст. 81 глави ІІ Розкладу хвороб потребує продовження стаціонарного лікування в умовах КНП ВМКЛШДМ.

Як вбачається із виписки із медичної карти (амбулаторного (стаціонарного) хворого травматологічного відділення №10269 (а.с.34-41) ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги із 02 вересня 2022 року по 25 січня 2023 року.

Із 28 березня 2023 року по 03 травня 2023 року та із 04 травня 2023 року по 05 червня 2023 року був госпіталізований (виписний Епікриз № 694) на стаціонарне лікування у ДУ «Інститут травматології і ортопедії НАМН України» із діагнозом отримання ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної та іншої звичайної зброї (а.с.42). Проведено операцію із пластики великогомілкової кістки кістковим трансплантатом із внутрішньою фіксацією та видалення сторонніх тіл або гранульоми стороннього тіла, видалення гвинта з проксимального відділу правої в/гомілкової кістки.

Відповідно до виписки № 600 із медичної карти стаціонарного хворого ДУ «Інститут отоларингології ім. проф. О.С. Коломійченка НАМН України» ОСОБА_1 із 05 червня 2023 року по 14 червня 2023 року було проведено операцію (08.06.2023) першого типу тимпанопластики по закритому варіанту з права (а.с.47).

Із 05 липня 2023 року по 27 липня 2023 року перебував на лікуванні у КНП «Київська міська клінічна лікарня № 6» у відділенні фізичної та реабілітаційної медицини (а.с.50-51 )

31 липня 2023 року ОСОБА_1 було проведено операцію із динамізації БІС лівої гомілки на підставі якої його було госпіталізовано до ДУ «ІТО НАМН України» у період із 28 липня 2023 року по 10 серпня 2023 року (а.с.53).

Довідкою в.о. заступника директора з медичної частини КНП «КМКГВВ» від 18 серпня 2023 року (а.с.54) стверджується, що ОСОБА_1 пройшов курс лікування (10.08.2023 по 18.08.2023) у відділенні хірургії вказаної установи та переводиться для подальшого лікування у відділення реабілітації КНП «КМКГВВ».

За висновком головного травматолога ЗСУ п-к м/с Юрія Ярмолюка (а.с.52) відповідно до свідоцтва про хворобу № 15788 від 23 серпня 2023 року (а.с.57) та продовження свідоцтва про хворобу № 15788 (а.с.58) ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби з виключенням із військового обліку.

На підставі наказу № 286 від 02 жовтня 2023 року (витяг) командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 звільнено від займаної посади наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 231 від 02.10.2023 року за станом здоров`я відповідно до вимог п.п. б ч. 4 т. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» із виключенням із списків військової частини та військового обліку (а.с.59).

01 листопада 2023 року ОСОБА_1 отримав посвідчення особи з інвалідністю першої «Б» групи (а.с.63 ) внаслідок війни (а.с.64).

Про вищенаведені обставини та події, отриманні травми і лікування свідчать фотознімки додані позивачем до позовної заяви, які у хронологічному порядку узгоджуються із іншими доказами наявними у позовній заяві (а.с.65-68).

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Конституцією України визначено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право, а за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016).

Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 №9-рп/2012 (справа №1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті1,3 Основного Закону України).

Суд враховує, що пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву.

Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.

Згідно ст.1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України;

В Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року на підставі Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022, зі змінами, який наступними указами Президента України неодноразово продовжувався, та триває станом на момент постановлення судового рішення по даній справі.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти Росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що рф має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію російської федерації проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Ці факти встановлені, у тому числі Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі №635/6172/17.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.

Таким чином, судом беззаперечно встановлено вчинення російською федерацією військової агресії проти України та всіх її громадян, в тому числі позивача ОСОБА_1 , який є громадянином України.

Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі №428/11673/19 дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до Російської Федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Росії проти України, є можливим засобом захисту права.

Відповідно до ч. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

При розгляді справи суд враховує, що предметом позову є саме відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»).

Згідно з п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частин 1-3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.3,5,9,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової)шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне -за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого -спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

До аналогічного висновку прийшла і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18).

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п.3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

Суд погоджується із твердженням позивача, що російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, що відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, російська федерація порушила право позивача жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини.

Так, як встановлено судом, безпосередня участь позивача ОСОБА_1 у бойових діях мала істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, оскільки за час перебування у зоні бойових дій він неодноразово був свідком загибелі та поранення його товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто був поранений, піддавався ризику загибелі, був змушений використовувати зброю та зазнав інших множинних грубих порушень його конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя, адже, він постійно реально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим. Від початку збройної агресії російської федерації проти України, він, як громадянин України та учасник бойових дій, постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. А тому, у результаті противоправних дій російської федерації позивачу ОСОБА_1 завдана моральна шкода.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорах, що розглядалися Європейським судом з прав людини.

Так, зокрема, рішенням ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» ((заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), зобов`язано Росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу.

Щодо посилання позивача на методику професора О.М. Ерделевського для визначення розміру моральної шкоди, суд зауважує, що 29.01.2016 рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика О.М. Ерделевського виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, затверджених наказом Міністерства Юстиції України та внесена до Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури.

При цьому, призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, тому що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливостей які він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

Суд з`ясував, що факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань, втрат немайнового характеру підтверджений належними, допустимими, достовірними доказами, з`ясовано, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінив заподіяну йому шкоду та мотиви, з яких він при цьому виходить.

Враховуючи наведене, перед судом доведено, що через власний душевний біль, страждання, що спричинені агресією російської федерації, постійне відчуття переживань за власне життя та життя інших громадян України, участь у бойових діях пов`язаних із ризиком для життя та здоров`я, що спричинило отримання травми та пожитєву інвалідність, порушення нормальних життєвих зв`язків, ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 11 520 000 грн.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, заявленої до відшкодування, розмір якої є адекватним психотравмуючій ситуації та обставинам, за яких було завдано моральної шкоди позивачу, охоплює всі порушення, що були допущені РФ відносно нього.

Вищенаведена сума компенсації, на думку суду є цілком розумною та справедливою компенсацію завданих агресором моральних страждань позивачу.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки 1% від суми позовних вимог позивача перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, належним до сплати розмір судового збору за заявою позивача становить максимальну суму 15 140 гривень.

Відповідно до п 22 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що позивача звільнено від сплати судового збору при поданні позову, а тому, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 15 140 гривень.

На підставі викладеного та керуючись статтями 3, 27 Конституції України, статтями 2, 11, 16, 22, 23, 192, 1167 ЦК України, статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», статтею 1 Закону України «Про оборону України», статтями 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини, статтею 1 Декларації про право на мир статями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до держави російська федерація про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії російської федерації - задовольнити.

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 11 520 000 (одинадцять мільйонів п`ятсот двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з держави російська федерація на користь держави Україна 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його проголошення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_8 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: держава російська федерація, останнє відоме місце розташування посольства: АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 08.07.2024. .

Суддя: