Справа № 345/9/24
Провадження № 22-ц/4808/881/24
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

з участю секретаря Кочубей І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Іванів Олег Богданович на заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 05 березня 2024 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 24 жовтня 2016 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № С03.007.78274.

07 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТзОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №07072023, відповідно до якого АТ «Ідея Банк» передало (відступило) ТзОВ ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ ФК «ЄАПБ» прийняло належні АТ «Ідея Банк» права вимоги до боржника за кредитним договором №С03.007.78274 від 24.10.2016 року. Відповідно до Реєстру боржників №3 до договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 року ТзОВ ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 54274,66 грн. Всупереч умовам кредитного договору, не зважаючи на повідомлення, відповідач не виконав зобов`язання за кредитним договором. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ТзОВ ФК «ЄАПБ», ні на рахунки первісного кредитора.

Посилаючись на вказані обставини ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 03.007.78274 від 24 жовтня 2016 року в розмірі 84274,66 грн, з яких: 32594,96 грн - заборгованість за основним боргом; 51679.70 грн - заборгованість за відсотками; а також понесені судові витрати по справі.

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду від 05 березня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №С03.007.78274 від 24.10.2016 в розмірі 84274,66 грн, з яких: 32 594,96 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 51 679,70 грн - сума заборгованості за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» судові витрати в розмірі 2684,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти позикодавцям не повернуті своєчасно та в повному обсязі, а отже позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом стягнення з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів та відсотків, передбачених умовами договорів. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було. А тому суд вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 84274,66 грн.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 17 квітня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем не доведено наявність заборгованості відповідача та не доведено нарахування суми заборгованості за відсотками.

Наданий розрахунок заборгованості за період з 07.07.2023 року по 30.11.2023 року не містить жодної деталізації сум грошових коштів, які отримані відповідачем згідно умов кредитної угоди від 24.10.2016 року, відсутні дати отримання грошових коштів, дати прострочення сплати чергових платежів, дати початку нарахування відсотків за користування грошовими коштами.

Представник апелянта зазначив, що зі змісту п. 2. умов кредитної угоди банк відкриває клієнту поточний рахунок у гривні для здійснення операцій за дебетно-кредитною схемою, та для розміщення коштів та відображення операцій, та випускає (для цих цілей) клієнту міжнародну платіжну картку MasterCard Word терміном дії 2 роки.

Фактично такими умовами кредитної угоди банк встановив термін користування кредитними коштами на строк дії платіжної картки. Адже без використання платіжної картки неможливе і користування кредитом як таким.

Відтак нарахування відсотків за кредитною угодою має бути обмежено строком 2 роки. Однак із матеріалів справи неможливо встановити з якого по який період часу та з якої суми нараховано відсотки за користування кредитними коштами відповідачем.

Окрім того, з умов кредитної угоди «Довідка-повідомлення» (а.с. 19) вбачається, що термін користування кредитом між сторонами встановлено 12 місяців, тому очевидно, що відсотки за користування кредитними коштами відповідачем банк мав право нарахувати тільки за рік часу. Тому навіть на всю суму кредиту (50000 грн) борг за відсотками міг скласти не більше 24000 грн.

Однак при відсутності детального розрахунку заборгованості ці обставини неможливо перевірити.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018року справа №444/9519/12 зробила наступний правовий висновок: право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тому позивач має право на стягнення із відповідача відсотків за користування кредитними коштами тільки в межах дії кредитної угоди, однак дані обставини неможливо перевірити через відсутність детального розрахунку заборгованості.

З приводу неналежного підтвердження обставин видачі кредитних коштів, сум нарахованих відсотків, тощо, Верховний Суд у постанові від 20.05.2022 (справа №336/4796/18) надав чіткий правовий висновок: доказами, які б підтверджували правильність здійсненого кредитором розрахунку, є, зокрема: первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», виписки з особових рахунків клієнта тощо.

У даній справі жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували правильність здійсненого позивачем розрахунку заборгованості немає.

У вищевказаній постанові Верховний Суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, з тих підстав, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальника заборгованості за укладеним кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Маглич І. С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що нарахована заборгованість відповідає погодженими умовам кредитних договорів. ОСОБА_1 не погоджуючись з розрахунком заборгованості не надав контр розрахунок, крім того, визнає факт укладення кредитного договору та відповідно отримання тіла кредиту.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Іванів О.Б. підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник ТОВ «ФК «ЄАПБ», будучи належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України. н6е перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2016 року ОСОБА_1 уклав з АТ «Ідея Банк» угоду про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки за №С03.007.78274, шляхом проставляння підпису; цей договір, з якими позичальник ознайомився складають єдиний кредитний договір.

07 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТзОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №07072023, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором №03.007.78274 від 24 жовтня 2016року, укладеним між АТ «Ідея банк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ», що підтверджується копією витягу з договору факторингу, яка наявна в матеріалах справи.

Згідно п. 2.1. договору факторингу за цим договором АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ», а ТОВ «ФК АПБ» приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк» за плату та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.2. договору факторингу права вимоги, які АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед АТ «Ідея Банк», та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами, у паперовому вигляді в день укладання цього договору та надсилається АТ «Ідея Банк» ТОВ «ФК «ЄАПБ» в електронному вигляді засобами корпоративного зв?язку у захищеному паролем файлі в день укладання цього договору. Реєстр Боржників після належного його підписання сторонами вважається невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до реєстру боржників №3 до договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №03.007.78274 від 24 жовтня 2016 року в сумі/84274,66 грн, з яких 32594,96 грн - заборгованість за основним боргом; 51679,70 грн - заборгованість за відсотками..

Всі нарахування, що відбувались до дати отримання ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги здійснювались безпосередньо АТ «Ідея Банк» станом на день відступлення права вимоги. ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювалося жодних додаткових нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювалися.

Згідно п. 5.1. договору факторингу права вимоги вважаються такими, що перейшли від АТ «Ідея Банк» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» в день підписання відповідного реєстру боржників, за умови виконання ТОВ «ФК «ЕАПБ» зобов`язань передбачених п. 4.1. цього Договору.

Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «ФК «ЄАПБ» розмір заборгованості за кредитним договором № 03.007.78274 від 24 жовтня 2016 року становить 84274,66 грн, з яких, 32594,96 грн - заборгованість за основним боргом; 51679,70 грн - заборгованість за відсотками.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач будучи належним чином ознайомлений з умовами кредитування, уклавши кредитний договір не виконав його істотні умови щодо порядку та строків погашення кредиту та відсотків за користування ним чим допустив заборгованість за кредитним договором на загальну суму 84274,66 грн, .

Однак з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В порядку визначеному ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Положеннями ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно зі ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що 24.10.2016 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №С03.007.78274, ліміт кредитної картки становив 50000 грн з терміном користування 12 місяців.

07 липня 2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТзОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №07072023, відповідно до умов якого АТ «Ідея Банк» передало (відступило) ТзОВ ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ ФК «ЄАПБ» прийняло належні АТ «Ідея Банк» права вимоги до боржника за кредитним договором №С03.007.78274 від 24.10.2016 року. Відповідно до Реєстру боржників №3 до договору факторингу №07072023 від 07.07.2023 року ТзОВ ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 54274,66 грн.

Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 755/2284/16-ц.

При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.

Позивачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти відповідачу в розмірах, що передбачені договором позики, а відповідач ці кошти отримав.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.

Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с.21) містить інформацію про те, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 03.007.78274 від 24 жовтня 2016 року станом на 07.07.2023 року перед АТ «Ідея банк» становить 84274,66 грн, з яких, 32594,96 грн - заборгованість за основним боргом; 51679,70 грн - заборгованість за відсотками. Починаючи з 31.07.2023 по 30.11.2023 аналогічна сума заборгованості значиться перед кредитором ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Однак вказаний розрахунок заборгованості не містить відомостей щодо розрахунку заборгованості за період з часу укладення кредитного договору, з 24.10.2016 по 07.07.2023, які б дозволили суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, та правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами (розмір відсотків та період їх нарахування, суми внесені боржником в рахунок виконання кредитних зобов`язань).

Позивачем на підтвердження позовних вимог до позовної заяви також долучено виписку АТ Таскомбанк по картковому рахунку клієнта ФОП ОСОБА_1 за період з 08.02.2016 по 17.10.2016. Однак вказана виписка стосується здійснених операцій відповідачем як фізичною особою клієнтом банку Таскомбанк ще до укладення кредитного договору із АТ « Ідея банк».

Будь-яких інших доказів щодо підтвердження заборгованості відповідача за укладеним кредитним договором позивачем суду не надано.

Доводи позивача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що відповідач ОСОБА_1 визнав заборгованість за тілом кредиту і така підлягає стягненню є необґрунтованими, оскільки як у заяві про перегляд заочного рішення так і в апеляційній скарзі апелянт заперечив обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, як такий що не підтверджений будь-якими доказами.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення по суті не дав належної правової оцінки тому, що в матеріалах справи відсутні достовірні та достатні докази на підтвердження заявленої позивачем до стягнення заборгованості за кредитним договором та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням вимог норм матеріального права, то таке підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Частиною першою статті передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена в повному обсязі, то сплачений ним судовий збір при подачі апеляці1йної скарги на рішення суду в розмірі 4026 грн підлягає стягненню на його користь з позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іванів Олег Богданович задовольнити.

Заочне рішення Калуського міськрайоннного суду від 05 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (код , місцезнаходження м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,зареєстрованого в АДРЕСА_1 ) 4026 грн сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги на рішення суду.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 липня 2024 року.

Суддя-доповідач О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський