Справа№ 953/3636/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2024 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Шаренко С.Л.,

за участю секретаря судових засідань - Реуцької Н.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3

третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Калінчук Ірина Володимирівна, ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Агаєву С.М. звернулась до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_5 , в якому просила суд визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 17 лютого 2021 року о 16.00 між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Калінчук Іриною Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 160, із застосуванням наслідків недійсності правочину та повернення сторін в первісний стан.

На обґрунтування позовних вимог представник зазначила, що ОСОБА_1 , є внучатою племінницею ОСОБА_6 . ОСОБА_6 була самотньою людиною похилого віку, постійно проживала у власній квартирі АДРЕСА_1 . Позивачка здійснювала догляд за нею - забирала її до лікарні, відвідувала у лікарні та купувала харчі та ліки, відвідувала її у квартирі, де остання проживала і надавала всю необхідну допомогу, яку потребує літня людина.

Оскільки позивач доглядала ОСОБА_6 , вона на знак подяки, 04.10.2016 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Сібільовою С.М., зареєстровано в реєстрі за № 5-407, яким зробила розпорядження на випадок її смерті все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось заповіла позивачці - ОСОБА_1 .

ОСОБА_6 останні роки часто перебувала на лікуванні у відділенні реанімації та інфарктному відділені Харківської міської лікарні № 27 за місцем реєстрації, де її завжди відвідувала позивачка.

У грудні 2020 року, ОСОБА_6 потрапила до хірургічного відділення КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР, з внутрішньою кровотечою, лікування в якій, на початку січня 2021 року, перервала за власним бажанням та попросилася додому. Оскільки позивачка в цей час перебувала на роботі, то її до себе забрав племінник ОСОБА_6 - ОСОБА_4 , де вона перебувала тиждень під його піклуванням. Оскільки ОСОБА_6 потребувала більше часу для догляду за нею, який позивач сама вже не могла їй надавати через обмежений вільний час, за взаємною згодою родичів - позивача, її рідного дядьки - ОСОБА_4 та самої ОСОБА_6 вирішили, що доглядати її будуть як позивач ОСОБА_1 , так і ОСОБА_4 з дружиною та запропонували ОСОБА_6 проживати за місцем реєстрації ОСОБА_4 , періодично повертаючись то до лікарні, то до своєї квартири АДРЕСА_1 , як бажала сама ОСОБА_6 .

У зв`язку з цими домовленостями, ОСОБА_6 вирішила заповісти і ОСОБА_4 , як своєму племіннику, який здійснює за нею догляд, частку свого майна, тому 25.01.2021 року у приміщені власної квартири АДРЕСА_1 вона склала заповіти, а саме: заповіт на ОСОБА_1 , якій у разі смерті заповідала квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самчук Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 15; заповіт на ОСОБА_4 , якому у разі її смерті заповідала домоволодіння та земельну ділянку будинку АДРЕСА_2 , що належить їй на праві приватної власності та земельну ділянку № НОМЕР_1 та території Люботинської міської ради СТ «ПОЧВОВЕД», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самчук Т.В., зареєстровано в реєстрі за № 16. Також, ОСОБА_6 була надана довіреність ОСОБА_4 на оформлення відповідної технічної документації для оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки, яку також посвідчено 25.01.2021 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самчук Т.В. зареєстровано в реєстрі за № 17.

Крім того, представник позивача у позові зазначила, що за життя ОСОБА_6 була категорично налаштована проти укладення будь-яких договорів довічного утримання, оскільки в неї був підписаний договір з соціальною службою, згідно якого до неї двічі на тиждень, коли вона перебувала вдома, приходив соціальний працівник. Укладання ж договору довічного утримання з будь-якою особою позбавляло її права на соціального працівника. Крім того, вона не бажала за життя укладати будь-яких договорів дарування належного їй майна, через субсидії, яких побоювалась позбутись.

З початку лютого 2021 року ОСОБА_6 , яка майже весь січень проживала у ОСОБА_4 , стала почувати себе значно краще і засумувала за своєю оселею та сусідами, а тому попросила позивачку відвести її додому. Між ними була домовленість, що ОСОБА_1 або ОСОБА_4 заберуть її до себе на першу вимогу.

З 02.02.2021 року ОСОБА_1 захворіла на COVID, що підтвердилось результатами тесту, у зв`язку з чим 20 діб вона була на самоізоляції.

А вже з ранку 18.02.2021, від сусідки ОСОБА_7 ОСОБА_1 , дізналась про смерть ОСОБА_6 .

В подальшому, позивачці стало відомо, що майже за 10 - 13 годин до смерті ОСОБА_6 , нею було укладено договір довічного утримання з громадянкою ОСОБА_5 , який посвідченого за адресою: АДРЕСА_3 о 16.00 годині приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Калінчук І.В., зареєстрований в реєстрі за № 160.

Згідно умов договору довічного утримання (догляду) ОСОБА_5 стала набувачем квартири АДРЕСА_1 , та 30/100 домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , взамін чого зобов`язалась утримувати ОСОБА_6 (доглядом) довічно на умовах цього договору, що прописані у п. п. 5-10 Договору, які відповідачем ОСОБА_5 жодним чином не виконані.

Представник позивача зазначила, що ОСОБА_5 ніколи не доглядала ОСОБА_6 , знайомі вони були через сусідство земельних ділянок по АДРЕСА_4 і відповідачка, давно тиснула на ОСОБА_6 з пропозицією укласти цей договір, але ОСОБА_6 завжди категорично відмовляла їй, зазначала, що в неї є родичі, які її і без договорів доглядають.

19.02.2021, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з вказаного приводу, подано заяву до Київського ВП ГУНП в Харківській області, в порядку ст. 214 КПКМ України щодо вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України у відношенні ОСОБА_5 , стосовно вище викладених фактів, оскільки смерть ОСОБА_6 , відразу після укладення цього договору, яка себе до цього гарно почувала була раптовою та неочікуваною.

23.02.2021 позивачка з іншими родичами за власні кошти, здійснили поховання ОСОБА_6 та їм було видано свідоцтво про смерть. Також, ОСОБА_1 23.02.2021 подано заяву до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 .

Представник позивачки вважає, що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , договір довічного утримання від 17.02.2021, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Калінчук І.В. підлягає визнанню недійсним, оскільки позивачка, яка є родичкою померлої, на протязі останніх п`яти років постійно піклувалась та доглядала за ОСОБА_6 , після її смерті виконала її бажання стосовно поховання саме у той спосіб та в тому місті де остання бажала бути похованою, взявши на себе витрати пов`язані з проведенням поховання.

Крім того, на позивача у 2016 році, та на ОСОБА_4 у 2021 році були складені відповідні заповіти померлою, в яких остання виразила свою волю, тому ОСОБА_1 вважає, що договір довічного утримання (догляду) від 27.02.2021 року, було укладено ОСОБА_6 у стані, коли вона не могла усвідомлювати правові наслідки такого договору, під впливом тяжкої обставини (хвороби), адже протягом 10-13 годин після його укладення вона померла. ОСОБА_6 , неодноразово за життя висловлювалась проти укладання таких договорів з будь-ким, а тим більше з відповідачкою. Тобто, у неї було відсутнє вільне волевиявлення на укладання договору.

Крім того, згідно лікарського свідоцтва про смерть № 10-12/581- ДМ від 22 лютого 2021 року, ОСОБА_8 , віком 85 повних років померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , «причина смерті - хронічна ішемічна хвороба серця. Хвороба (патологічні стани), що призвела до смерті: а.) Гостра недостатність кровообігу; б.) Аневризма серця; в.) Пост інфарктний кардіосклероз; г.) Хронічна ішемічна хвороба серця.»

Таким чином, представник позивача зазначає, що з огляду на вказані діагнози, що стали причиною смерті ОСОБА_6 можна припускати, що за 10-13 годин до смерті вона себе погано почувала, була в пригніченому стані, в якому на неї ОСОБА_5 вчинила психологічний тиск та змусила підписати вказаний договір, на вкрай не вигідних умовах для ОСОБА_6 під впливом тяжких обставин. Крім того, представник позивача зазначила, що на момент укладення договору, ОСОБА_6 , скоріше за все не усвідомлювала значення своїх дій. Після чого, ОСОБА_5 , на ніч замкнула її у квартирі одну у безпорадному стані, навіть не викликавши швидку допомогу, ані ввечері, ані зранку, коли її знайшла вже мертвою.

Також представник позивача зазначила, що складовою частиною матеріального забезпечення за договором довічного утримання є догляд за відчужувачем майна. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувана поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду).

Згідно пунктів 5-10 Договору довічного утримання (догляду) від 17.02.2021 року, ОСОБА_5 зобов`язалась «довічно повністю утримувати ОСОБА_6 , надаючи їй харчування, одяг, ліки, догляд, необхідну допомогу. Вартість матеріального забезпечення визначено сторонами в розмірі не менш 1000 (одна тисяча) гр. щомісячно. Ця сума підлягає індексації у порядку, встановленому законом. За рахунок матеріального забезпечення і в межах її вартості, за домовленістю сторін, набувач зобов`язаний придбати і безоплатно доставити до місця проживання відчужувана продукти харчування, одяг, медикаменти та забезпечити надання побутових послуг. Крім того, набувач зобов`язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за вищевказану квартиру. Набувач зобов`язана здійснити поховання Відчужувана після її смерті». Жодного пункту договору не було виконано ані за життя ОСОБА_6 відповідачем, ані після її смерті, оскільки навіть поховання ОСОБА_6 здійснено її родичами - позивачкою.

Таким чином, не було додержано умови тривалості такого договору, він існував майже 10-13 годин після підписання. Не виконано жодного зобов`язання набувача за час його існування, оскільки вказаний договір припинено смертю відчужувана, а тому представник позивача просила визнати договір довічного утримання недійсним та застосувати наслідки недійсності правочинів.

28.08.2021 від представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Чуприної З.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача зазначила, що відповідач ОСОБА_5 заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки відповідач почала доглядати померлу ОСОБА_6 задовго до укладення договору довічного утримання. Рішення ОСОБА_6 про укладення договору довічного утримання було цілком логічним та послідовним, її воля відображена в договорі довічного утримання, оскільки лише ОСОБА_5 відвідувала ОСОБА_6 та піклувалася про неї. Предметом договору довічного утримання, є лише частина майна, що належала померлій. Іншу частку майна вона вирішила залишити родичам. Вказане свідчить про наявність волі на укладення саме такого договору довічного утримання та підтверджує, що ОСОБА_6 в момент підписання договору довічного утримання розуміла значення своїх дій та могла керувати ними.

Відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, просила відмовити в їх задоволенні з підстав викладених в позовній заяві. Зазначила, що ще задовго до укладення договору довічного утримання, вона здійснювала догляд за ОСОБА_9 , допомогала їй, та ОСОБА_9 , сама попросила укласти з нею договір довічного утримання та здійснювати за нею догляд, на що вона погодилася.

14.03.2021 від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Агаєвої С.М. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник зазначила, що відзив на позовну заяву містить лише припущення, але не має ніяких доказів на підтвердження обставин, зазначених у відзиві на позовну заяву. Крім того, зазначила, що згідно відповіді директора територіального центру П.В. Коротько від 09.03.2021 за № 01-02/137/0-21 вбачається, що ОСОБА_6 отримувала соціальну послугу «догляд вдома» на безкоштовній основі з 13.01.2017 року, наказ від 13.01.2017 № 02С, з 11.11.2019 «паліативний догляд вдома». Соціальний робітник територіального центру ОСОБА_10 , надавала згідно з графіком два рази на тиждень (вівторок, четвер) соціальні послуги для ОСОБА_6 .

В останнє соціальний робітник відвідувала ОСОБА_6 16.02.2021. Згідно з постановою КМУ від 29.12.2009 № 1417 територіальний центр щорічно оновлює документи для особистої справи підопічного на предмет укладення договору довічного утримання. В останнє така інформація надана територіальному центру 09.07.2020. У разі укладення договору довічного утримання територіальний центр припиняє надання соціальних послуг.

16.09.2021 до суду від третьої особи ОСОБА_4 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких він зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги позивачки та вказав, що померла ОСОБА_6 була двоюрідною сестрою його матері ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а йому двоюрідною тіткою, з якою він підтримував відносини за життя та приймав участь за доглядом останньої з грудня 2020 по лютий 2021. ОСОБА_6 проживала одна у власній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_3 , де він її відвідував. У 2016 році у ОСОБА_6 стався інфаркт, у лікарні її відвідувала ОСОБА_1 , яка з 2016 року на прохання своєї бабусі - ОСОБА_11 та самої ОСОБА_6 здійснювала догляд за нею, постійно її відвідувала вдома, привозила їй їжу, ліки, у разі потреби - збирала її до лікарні та відвідувала останню в лікарні. ОСОБА_4 зазначив, що йому відомо, що з 2016 року ОСОБА_6 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , яким заповідала їй все своє майно.

ОСОБА_4 рідко відвідував в цей період ОСОБА_6 через зайнятість на роботі, але завжди на її прохання приїздив до неї та надавав допомогу у справах, що потребували чоловічої допомоги. У грудні 2020 року йому стало відомо, що ОСОБА_6 потрапила до лікарні з кровотечею, він приїхав до лікарні і запропонував їй переїхати до нього, щоб доглядати за нею, оскільки вона потребувала стороннього догляду та перебувала після лікарні у безпорадному стані. Крім того, він проживав на одній вулиці з ОСОБА_12 , в якої житлові умови були більш стислими. Вдома, ОСОБА_4 та його дружина доглядали ОСОБА_6 , її відвідувала і ОСОБА_1 , але через тиждень ОСОБА_6 стала себе краще почувати та попросила ОСОБА_1 відвезти її додому на вулицю Шевченка, оскільки вона дуже сумувала за своїми сусідами. Побувши тиждень вдома, ОСОБА_6 вирішила повернутись до ОСОБА_4 на постійне проживання, оскільки їй сподобався догляд за нею, але знов потрапила у лікарню. 22 січня 2021 року після лікарні ОСОБА_6 знов повернулась проживати до ОСОБА_4 , де останній з дружиною та ОСОБА_1 за нею доглядали. Коли її забрали з лікарні, ОСОБА_6 , вирішила віддячити ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і переговоривши з родичами висловила бажання розділити своє майно між ними та попросила викликати нотаріуса для складання нового заповіту.

25 січня 2021 року ОСОБА_6 , склала заповіт, яким розпорядилась після її смерті ОСОБА_1 залишити квартиру, а ОСОБА_4 частку домоволодіння по АДРЕСА_5 та земельну ділянку , на якій розташоване вказане домоволодіння, а також земельну ділянку, розташовану на території Люботинської міської рали, садівниче товариство «ПОЧВОВЕД» та видала останньому довіреність на оформлення вказаної земельної ділянки. ОСОБА_4 також зазначив, що ОСОБА_6 , проживала у нього до 31.01.2021 року, а потім їй знову стало краще та вона попросила, що її відвезли до її оселі, оскільки дуже сумувала за сусідами та квартирою. Крім того, вона переживала, що у разі потреби швидка допомога не госпіталізує її до 27 лікарні, де вона завжди лікувалась, а в інші лікарні вона категорично відмовлялась їхати. Позивачка ОСОБА_1 з чоловіком її відвезли та домовились, що вона подзвонить, коли за нею приїхати.

На початку лютого 2021 позивачка ОСОБА_1 , захворіла на COVID-19, тому ОСОБА_6 відвідував її чоловік ОСОБА_13 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 стало відомо, що ОСОБА_6 , померла, а 17.02.2021 року вона уклала договір довічного утримання з ОСОБА_5 .

Згідно умов договору довічного утримання (догляду) ОСОБА_5 стала набувачем квартири АДРЕСА_1 , та 30/100 домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , взамін чого зобов`язалась утримувати ОСОБА_6 (доглядом) довічно на умовах цього договору, що прописані у п. п. 5-10 Договору, які відповідачем ОСОБА_5 жодним чином не виконані.

ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_5 ніколи не доглядала ОСОБА_6 , знайомі вони були через сусідство земельних ділянок по АДРЕСА_4 і відповідачка, давно тиснула на ОСОБА_6 з пропозицією укласти цей договір, але ОСОБА_6 завжди категорично відмовляла їй, зазначала, що в неї є родичі, які її і без договорів доглядають.

19.02.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було подано заяву до Київського ВП ГУНП в Харківській області, в порядку ст. 214 КПК України, щодо вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України у відношенні ОСОБА_5 , стосовно вище викладених фактів, оскільки смерть ОСОБА_6 , яка себе до цього гарно почувала була раптовою та неочікуваною, відразу після укладення цього договору.

23.02.2021, саме позивачка з іншими родичами за власні кошти, а не відповідач, здійснили поховання ОСОБА_6 та їм було видано свідоцтво про смерть.

Таким чином, оскільки не було додержано умови тривалості договору довічного утримання, він існував майже 10-13 годин після підписання, не виконано жодного зобов`язання Набувача за час його існування, вказаний договір припинено смертю відчужувана, тому ОСОБА_4 просив суд визнати вказаний договір недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус ХМНО Калінчук І.В., в судове засідання не з`явилась, причину не явки суду не повідомила, про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 25.01.2021 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповіла громадянці України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується заповітом від 25.01.2021, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Самчук Т.В., реєстраційний номер 15. (т. 1 а.с. 15).

Крім того, 25.01.2021 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповіла громадянину України ОСОБА_4 , належну їй на праві приватної власності будь-яку частку домоволодіння, яке складається з житлового будинку літери «А-1» та житлового будинку літери «Б-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку № НОМЕР_1 , розташовану на території Люботинської міської Ради, садівниче товариство «ПОЧВОВЕД», загальною площею 0,067 га, що підтверджується заповітом від 25.01.2021, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Самчук Т.В., реєстраційний номер 16. (т. 1 а.с. 17).

Як вбачається з зазначених заповітів, у зв`язку з хворобою ніг та похилим віком заповіт складено та посвідчено удома заповідача за адресою: АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_7 , у віці 85 років, ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (т. 1 а.с. 10).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 10-12/581-ДМ від 22.02.2021 вбачається, що причина смерті ОСОБА_6 хронічна ішемічна хвороба серця (т. 1 а.с. 11).

Крім того, відповідно до матеріалів справи встановлено, що 17.02.2021 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, відповідно до якого відчужувач, передає, а набувач, отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 , а також 30/100 домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Взамін чого Набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах цього договору. (т. 1 а.с. 12-13).

Звернувшись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, вважає вказаний договір довічного утримання недійсним, оскільки він укладений за 10-13 годин до смерті ОСОБА_6 , а тому ОСОБА_5 на користь якої перейшло майно, визначене договором довічного утримання, фактично не виконувала зобов`язання за вказаним договором. Крім того, позивач посилалась на те, що за життя ОСОБА_6 ніколи не мала наміру укладати договір довічного утримання, оскільки знала, що в неї є родичі, які її доглядають, а також через побоювання втратити субсидії. Вважаючи, що ОСОБА_6 підписала договір довічного утримання під впливом тяжкої для неї обставини на не вкрай невигідних умовах, вона не усвідомлювала значення своїх дій; було відсутнє вільне волевиявлення та за застосовано психологічний тиск, а тому вона звернулась до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення, а також з позовом до суду про визнання договору довічного утримання недійсним.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. (Постанова ВС у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі № 760/11767/16-ц.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 1 частини першої статті 105 ЦПК України, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Згідно із статтями 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

За змістом частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 ЦК України позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

За змістом статті 233 Цивільного кодексу для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Особа, яка оскаржує правочин, повинна довести, що за відсутності тяжких обставин або на зазначених умовах вона взагалі б не уклала б такий правочин.

У постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 910/5906/18 зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Відповідно до статі 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 Цивільного кодексу України). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним.

Відповідно до матеріалів справи вбачається, що до посвідчення договору довічного утримання, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Калінчук І.В., особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_6 нерумого майна, перевірено. У зв`язку з похилим віком та на прохання ОСОБА_6 , договір посвідчений за адресою: АДРЕСА_3 , 17.02.2021 о 16.00 год. (а.с. 13).

Згідно п. 11 Договору, сторони стверджують, що не позбавлені дієздатності, не перебувають під опікою та піклуванням, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього договору. За твердженням сторін у них відсутні обставини, що примушують укласти цей договір на вкрай невигідних умовах. Відповідно до п. 13 договору, цей договір набуває чинності в момент його нотаріального посвідчення та припиняється у день смерті ОСОБА_14 .Ф

Таким чином, договір містить власноручно виконані підписи сторін договору, а саме відчужувача ОСОБА_6 та набувача ОСОБА_5 , а також підпис та печатку нотаріуса, яким вчинено нотаріальну дію щодо посвідчення договору. В договорі дотримано всіх істотних умов договору, а також всі види матеріального забезпечення, усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги встановлені обставини, суд доходить висновку, що ОСОБА_6 розуміла природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором довічного утримання (догляду) та наслідки вчинення цього правочину. Тобто, суд вважає встановленим факт вільного волевиявлення ОСОБА_6 , в момент укладання договору довічного утримання.

В судовому засіданні, за клопотанням позивача допитані свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 .

Cвідок ОСОБА_15 , в судовому засіданні зазначали про те, що вона, разом з чоловіком ОСОБА_4 , здійснювали догляд за ОСОБА_6 , відвозили її до лікарні та забирали. ОСОБА_15 зазначила, що останній раз, 20.12.2021 після того, як ОСОБА_6 виписали з лікарні, ОСОБА_15 та її чоловік ОСОБА_4 забрали її до себе додому, однак коли їй стало краще, вона засумувала за сусідами та попросила відвести її додому та повідомила, що вона зателефонує, коли її потрібно буде забрати.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою по тамбуру з ОСОБА_6 . Вона часто допомагала ОСОБА_6 , коли у неї стався інфаркт у 2016 році, вона їй викликала швидку допомогу, також свідок на прохання ОСОБА_6 купувала їй харчі чи ліки. ОСОБА_6 неодноразово пропонувала свідку оформити за нею догляд. ОСОБА_6 розповідала про своїх родичів у Бєлгороді, однак свідок знала тільки її племінницю ОСОБА_17 . Пьорушкіна спілкувалась окрім ОСОБА_18 , ще з сусідами, подружжям ОСОБА_19 та сусідкою ОСОБА_20 з 9 поверху, яка їй часто купувала сир. Усі сусіди знали, що вона була бабусею «вредною», маніпулювала усім під`їздом, їй хотілося уваги від друзів, сусідів та родичів, тому свідок запропонувала ОСОБА_6 звернутись до соцслужб та оформити договір догляду. Кожного разу зверталась з проханнями до усіх. ОСОБА_21 свідок бачила у під`їзді, коли та заходила до ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 померла. Зі слів ОСОБА_6 квартиру вона завжди хотіла віддати ОСОБА_22 , а щодо будинку на Журавлівці ОСОБА_6 свою думку змінювала.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_6 та проживає у цьому ж будинку. ОСОБА_6 часто просила свідка про допомогу, а саме купити щось у магазині, або в аптеці. ОСОБА_6 турбувала усіх сусідів, їй усі допомагали, бо вона була наполегливою бабусею. ОСОБА_6 пропонувала свідку укласти з нею договір утримання, однак свідок відмовилась за браком можливостей та часу. Свідок запропонувала ОСОБА_6 звернутися за допомогою до соціальних служб, щоб вони надіслали їй соцпрацівника для допомоги. Свідку відомо, що у ОСОБА_6 є племінниця ОСОБА_23 , однак з нею вона особисто знайомою не була. Пізніше свідку стало відомо, що ОСОБА_6 звернулась до соціальних служб і їй виділили соціального працівника, яка приходила до ОСОБА_6 щотижня. ОСОБА_5 свідок не знає, однак чула про неї від ОСОБА_6 . Свідок зазначила, що на її думку ОСОБА_6 недолюблювала ОСОБА_5 , однак відносини з нею розривати ОСОБА_24 не хотіла. Коли свідок запитала у лютому 2021 року ОСОБА_6 чому вона повернулась додому, а не залишилась у родичів, то ОСОБА_6 сказала ОСОБА_16 .. що родичі її «обдурили та поселили її у Тамариному будинку і кинули її». Свідок на прохання ОСОБА_6 викликала швидку допомогу, але коли швидка приїхала та оглянула бабусю, то медпрацівник повідомив, що у ОСОБА_6 все добре, але за наполяганням вони її можуть доставити до лікарні швидкої невідкладної допомоги. ОСОБА_24 відмовилась від цієї пропозиції. Тоді свідок запропонувала, що вона може зателефонувати її племінниці ОСОБА_25 , однак ОСОБА_6 відмовилась і від цієї пропозиції, бо вона була ображена на родичів та їхати до них бабуся навідріз відмовилась. Потім свідок дізналась від сусідки ОСОБА_18 про те, що ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_5 договір довічного утримання, а пізніше свідку стало відомо, що ОСОБА_6 померла.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомила, що вона є соціальним працівником і за заявою ОСОБА_6 приходила для надання їй соціальної допомоги у побуті. Обслуговувала ОСОБА_6 протягом 5 років. Родичів не знає та ніколи не бачила. Приходила до ОСОБА_6 по 2 рази на тиждень та надавала допомогу у здійсненні покупок продуктів харчування, ліків, прибирання, за потребами та бажанням ОСОБА_6 . Родичів померлої ОСОБА_6 свідок не знає та ніколи не бачила. ОСОБА_5 знає, оскільки за тиждень до смерті ОСОБА_6 вона бачила ОСОБА_5 у ОСОБА_6 . Вони обмінялись телефонами, щоб узгоджувати необхідність візитів соціального працівника. ОСОБА_5 18.02.2021 року зателефонувала свідку ОСОБА_10 та повідомила, що ОСОБА_6 померла.

Також, в судовому засіданні за клопотанням відповідача допитані свідки відповідача - ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_26 пояснив, що він є сусідом та проживав поверхом вище ОСОБА_6 . З плином часу ОСОБА_6 дійсно потребувала допомоги в побутових питаннях, оскільки часто хворіла, а її побутові умови були незадовільними. Вона часто просила сусідів про допомогу в купівлі харчів та ліків. ОСОБА_26 був відповідальною особою за медичною декларацією, бо вони обслуговувались в одній лікарні. Отримував безкоштовні ліки для ОСОБА_6 . Взимку 2021 року родичі забрали ОСОБА_6 до себе, однак приблизно на початку лютого 2021 року її привезли назад додому і ОСОБА_6 образилась на племінників та скаржилась на родичів, що вони за нею не доглядали належним чином та попросила ОСОБА_26 , щоб він зателефонував ОСОБА_5 , щоб остання до неї приїхала. Свідок особисто чув як ОСОБА_6 просила ОСОБА_5 здійснювати за ОСОБА_6 догляд та пропонувала укласти договір довічного утримання. Свідок ОСОБА_26 підтвердив факт того, що ОСОБА_5 17.02.2021 залишалась ночувати у ОСОБА_6 так як він її бачив пізно ввечері та рано вранці за адресою проживання ОСОБА_6 . Також, він особисто бачив, як до квартири ОСОБА_6 двічі приїздив нотаріус, і ОСОБА_6 ввечері 17 лютого 2021 року повідомила свідку, що вона вже підписала з ОСОБА_5 договір, що її заспокоїло. Вранці 18 лютого 2021 року біля 04-20 ранку ОСОБА_5 прибігла до ОСОБА_26 у сльозах і повідомила, що ОСОБА_6 померла і попросила його повідомити про це родичів.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_31 пояснила, що вона проживає на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_6 і є сусідкою померлої ОСОБА_6 та вона знала її давно. ОСОБА_6 була завжди дуже цілеспрямованою людиною, чітко знала що хоче, ніколи не вагалась, якщо приймала відповідне рішення. З часом ОСОБА_6 стала частіше хворіти і неодноразово просила у ОСОБА_31 допомоги у побутових справах (попрати чи поприбирати). Вона допомагала, коли мала таку можливість. ОСОБА_6 пропонувала ОСОБА_32 оформити договір, щоб остання доглядала за ОСОБА_6 , однак ОСОБА_31 відмовила ОСОБА_6 за сімейними обставинами. Свідок знає та бачила ОСОБА_5 коли відповідач неодноразово приходила до ОСОБА_6 та допомагала у побутових проблемах. Свідок підтвердила, що вона бачила ОСОБА_5 протягом лютого місяця 2021 року декілька разів, і ОСОБА_5 пояснювала, що вона доглядає за ОСОБА_6 . бо вона ОСОБА_5 про це попросила. Про смерть ОСОБА_6 свідок дізналась від ОСОБА_5 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_33 пояснила суду, що вона є лікарем, і на підставі декларації обслуговувала ОСОБА_6 з 2018 року до дня смерті останньої. Свідок зазначила, що ОСОБА_6 часто хворіла і зверталась до лікаря за консультаціями, а також отримувала рецепти на безоплатні ліки, в тому числі і через довірену особу ОСОБА_26 . Свідок приходила за викликами до ОСОБА_6 та в неї склалось враження, що ОСОБА_6 є одинокою особою, бо за рецептами приходив сусід ОСОБА_26 . Родичі не звертались до свідка з питань стану здоров`я ОСОБА_6 . Про смерть ОСОБА_6 свідок ОСОБА_33 дізналась від ОСОБА_5 , яка зателефонувала та у телефонній розмові повідомила, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , та яка зранку приїхала до поліклініки щоб отримати лікарське свідоцтво про смерть. Свідоцтво про смерть ОСОБА_5 лікарем не видавалось, в зв`язку з тим, що органами поліції проводилась перевірка обставин смерті ОСОБА_6 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_29 пояснили, що з ОСОБА_5 знайомі давно. ОСОБА_28 та ОСОБА_29 неодноразово разом з ОСОБА_5 протягом декількох років навідувались до ОСОБА_6 коли підвозили ОСОБА_5 з покупками, які ОСОБА_5 робила для ОСОБА_6 (продукти харчування, питну воду) і допомагали занести придбані покупки в квартиру ОСОБА_6 . Також, надали свідчення, що ОСОБА_5 забирала у ОСОБА_6 речі та постільну білизну для прання, бо у ОСОБА_6 був зламаний кран і вода у ванній кімнаті майже не протікала. Пояснили, що жодного разу не бачили родичів ОСОБА_6 і обстановка у її квартирі не свідчила про те, що хтось із родичів нею опікується.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_34 пояснила, що приблизно напочатку лютого 2021 року їй зателефонувала ОСОБА_5 і попросила, щоб ОСОБА_34 допомогла їй прибрати у квартирі ОСОБА_6 . Коли ОСОБА_34 разом з ОСОБА_5 прийшла до квартири ОСОБА_6 вона побачила, що ОСОБА_6 , має неохайний вигляд, такий нібито більше місяця не приймала водні процедури, коси були не розчісані, нігті довгі та недоглянуті. Вони разом з ОСОБА_5 помили ОСОБА_6 , обрізали нігті, надягли чисту білизну та постіль, прибрали у квартирі, приготували їжу та нагодували ОСОБА_6 . Також свідок зазначила, що ОСОБА_6 , була ображена на своїх родичів і скаржилась на те, що вони її покинули. Самих родичів свідок ОСОБА_34 раніше не бачила та знайома з ними не була, однак у неї виникло враження, що вони є безвідповідальними особами. ОСОБА_6 після того як їй допомогли привести себе у порядок та нагодували одразу повеселішала і в присутності ОСОБА_34 запропонувала ОСОБА_5 , щоб та залишилась у неї і доглядала за ОСОБА_6 в подальшому. ОСОБА_5 погодилась та сказала, що не залишить ОСОБА_6 самотньою і без допомоги. Після закінчення усіх справ ОСОБА_34 пішла додому, а ОСОБА_5 залишилась у ОСОБА_6 .

Оцініючи показання свідків в їх сукупності, суд приходить до висновку, що укладаючи договір довічного утримання, ОСОБА_6 , усвідомлювала значення своїх дій, мала вільне волевиявлення та на неї не здійснювався психологічний тиск, оскільки свідки підтвердили, що ОСОБА_6 самостійно запропонувала ОСОБА_5 укласти договір довічного утримання, оскільки після повернення до себе додому, скаржилась сусідам на своїх родичів. Показами свідків також підтверджено доводи позивача про те, що вона разом з ОСОБА_4 здійснювала догляд за ОСОБА_9 , відвозила та забирала її з лікарні, привозила харчі та питну воду, однак судом встановлено, що такий догляд був не систематичний. Разом з тим, доведення факту здійснення ОСОБА_1 догляду за ОСОБА_9 , не має правового значення для вирішення питання про недійсність правочину, оскільки судом встановлено, що на час укладення договору довічного утримання, ОСОБА_9 , усвідомлювала значення своїх дій, мала вільне волевиявлення та на неї не здійснювався психологічний тиск, а тому маючи повну цивільну дієздатність, вона на власний розсуд була наділена правом на укладання правочинів, щодо майна, яке було її приватною власністю.

Судом також враховані надані медичні документи, що свідчать про наявність у ОСОБА_6 хронічної хвороби, перебування на лікуванні, та те, що причиною смерті слала хронічно ішемічна хвороба, та крім того, взято до уваги вік останньої, однак такі обставини не спростовують висновок про те, що на момент укладення договору ОСОБА_6 мала повну цивільну дієздатність, в чому переконався нотаріус під час посвідчення правочину. Відповідно до витребуваної судом інформації з медичного закладу вбачається, що ОСОБА_6 не мала психічних відхилень або захворювань, що в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_6 усвідомлювала значення своїх дій.

При цьому, у матеріалах справи відсутні докази того, що в день вчинення правочину чи напередодні його укладення, остання перебувала під впливом лікарських засобів, чи під впливом будь-яких інших обставин, які б зумовили неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, а також застосування щодо ОСОБА_6 психологічного тиску, що вплинуло на її волевиявлення.

Суд зазначає, що з`ясування таких обставин, як вік ОСОБА_14 та її стан здоров`я, без доведення наявності помилки саме в момент укладення оспорюваного правочину, не можуть бути достатніми підставами для визнання такого договору недійсним. Тому, суд вважає не доведеними твердження позивача про те, що ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій під час вчинення правочину.

Ті обставини, що відповідач ОСОБА_5 фактично не виконувала зобов`язання за договором довічного утримання, також не можуть бути підставою для визнання договору довічного утримання недійсним, адже за загальними нормами, не виконання зобов`язань за договором, не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним. В момент смерті ОСОБА_6 договір довічного утримання припинено, а тому зобов`язання за договором, також припинені.

Звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до відділу поліції та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом заволодіння ОСОБА_5 чужим майном або приймання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) не спростовують зазначених вище висновків суду, оскільки відповідно до матеріалів справи вбачається, що постановою слідчого Харківського РУП №1 ГУНП в Харківській області лейтенанта поліції Литвинець В.В. від 24.02.2021 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР № 0000385 від 19.02.2021, закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України.

Отже, матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду достатньо достовірних та належних доказів в розумінні положень статей 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог про визнання недійсним Договору довічного утримання (догляду) від 17.02.2021 року, а саме, що ОСОБА_6 під час укладення договору довічного утримання: не усвідомлювала значення своїх дій, в неї було відсутнє вільне волевиявлення; правочин вчинено під впливом тяжких обставин, або на неї застосовано психологічний тиск.

Додатково суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів справи вбачається, що 13.01.2017 між Територіальним центром надання соціальних послуг Київського району міста Харкова в особі директора ОСОБА_35 та ОСОБА_6 укладено договір про надання соціальних послуг. Відповідно до п. 2.1 вбачається, що територіальний центр надає послуги безкоштовно. Відповідно до п. 2.6 зазначено, що у разі приховування відомостей про родичів або інших осіб, які за законом зобов`язанні забезпечити отримувачеві догляд та допомогу, територіальним центром з обслуговування може бути стягнено (в тому числі в судовому порядку), в сумі, яку витрачено за весь період надання соціальних послуг.

Вказане свідчить про те, що укладаючи договір з ОСОБА_6 Територіальному центру надання соціальних послуг Київського району м. Харкова був невідомий факт здійснення догляду за ОСОБА_6 її родичами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , або такий догляд був не систематичним, а тому саме зазначене могло бути підставою, для прийняття рішення ОСОБА_6 про укладення договору довічного утримання з відповідачем ОСОБА_5 .

Крім того, наведені ОСОБА_1 підстави позову про укладення ОСОБА_9 договору довічного утримання одночасно: внаслідок не усвідомлення значення своїх дій, відсутності вільного волевиявлення, вчиненого під впливом тяжких обставин та застосування психологічного тиску, є взаємовиключними, так як предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.209 у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні бути безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, під час розгляду справи, не довела жодної підстави та не надала належним та допустимих доказів існування підстав для визнання договору довічного утримання недійсним. Позивачем не доведено, що волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, не спростовано презумпцію правомірності правочину, не доведено недодержання в момент вчинення правочину сторонами, вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України, не доведено наявність тяжкої обставини за відсутності якої цей правочин не був би укладеним, не доведено, що на час укладання правочину ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, або те, що до неї застосовано психологічний тиск, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 11-13, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Калінчук Ірина Володимирівна, ОСОБА_4 про визнання недійсним договіру довічного утримання (догляду), укладеного 17 лютого 2021 року о 16.00 годині між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Калінчук Іриною Володимирівною, реєстраційний № 160.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована та проживає: АДРЕСА_7 );

Відповідач: ОСОБА_5 ( НОМЕР_4 , проживає: АДРЕСА_8 );

Треті особи: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований: АДРЕСА_7 );

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Калінчук Ірина Володимирівна (61072, м. Харків, вул. Отакара Яроша, буд. 27).

Суддя С.Л. Шаренко