Справа №716/1512/24
У Х В А Л А

про відмову у видачі судового наказу

10.07.2024 суддя Заставнівського районного суду Чернівецької області Стрілець Я.С. розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія» про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію,

В С Т А Н О В И В :

Заявник Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія» звернулося до суду із заявою до ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.

Просить видати судовий наказ про стягнення з боржника ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі5836 грн 56 коп, а також відшкодувати понесені судові витрати.

Вивчивши матеріали заяви та додані до неї документи, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до ч. 5 ст. 165 ЦПК України у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи боржника.

Як вбачається зі змісту відповіді №684541 від 10.07.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, то боржник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно вимог ст. 165 ч. 1 п. 9 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відповідно до вимог ст. 162 ЦПК України, заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Зі змісту вимог ст. 27 ч.1 ЦПК України, вбачається, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19).

Заявник в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія» просить стягнути заборгованість за спожиту електричну енергію з боржника ОСОБА_1 .

Заява про видачу судового наказу не стосується вимог щодо нерухомого майна, а є вимогою, пов`язаною із неналежним виконанням умов договору споживачем послуг (боржником), що кореспондується з положеннями ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Крім того, під час розгляду цивільної справи № 646/8916/17 (постанова від 27.03.2019) Верховний Суд вказав, що позови що виникають з приводу нерухомого майна це позови пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови, у спорах, які є наслідком правовідносин пов`язаних з обігом нерухомого майна повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Таким чином, правила виключної підсудності стосуються випадків, коли відносно нерухомого майна триває спір, вирішення якого можливе виключно за наслідками розгляду справи по суті, а відтак, ці правила не можуть застосовуватись до заяв наказного провадження, де розгляд справи по суті не відбувається та презюмується відсутність спору.

Вказане пояснюється особливим порядком розгляду справ наказного провадження, де боржник не повідомляється про розгляд справи, однак йому забезпечується право перегляду цього судового рішення. Власне, саме з метою спрощення реалізації цього права справи наказного провадження розглядаються лише за правилами загальної підсудності, тобто за місцем реєстрації боржника.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на розгляд його справи судом, встановленим законом.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах "Верітас проти України" та "Сокуренко та Стригун проти України", суд не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Встановлено, що вищевказана заява про видачу судового наказу, не підсудна Заставнівському районному суду Чернівецької області. Розгляд вказаної заяви буде перевищенням судом повноважень, визначених ЦПК України, а також прямим порушенням права боржника на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У зв`язку із викладеним, суд вважає, що у видачі судового наказу необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 161-165, 186, 353-355 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В :

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія» у видачі судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію.

Ухвалу про відмову у видачі судового наказу надіслати заявнику разом із заявою та всіма доданими до неї документами.

Роз`яснити, що відповідно до вимог ст. 166 ч. 1 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 2-1, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ярослав СТРІЛЕЦЬ