ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року

м. Київ

справа № 178/3312/23

провадження № 61-3912 св 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року у складі судді Цаберябого Б. М. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на спадкове майно.

Позовна заява обґрунтована тим, що 01 січня 2014 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого остання отримала грошові кошти в сумі 150 000 грн, що за офіційним курсом НБУ на час укладення договору еквівалентно 18 773, 47 дол. США, на строк до 01 січня 2029 року або за вимогою позикодавця про дострокове повернення боргу, яка не може бути пред`явлена раніше ніж через три роки з дати підписання договору.

Пунктом 3 вказаного договору сторони погодили обов`язок позичальника сплачувати 20 % річних від суми позики, яка має бути виплачена із поверненням суми боргу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0, 2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за тією ж адресою; земельну ділянку площею 8, 0900 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Дніпропетровська область, Криничанський район, Гуляйпільська сільська рада; земельну ділянку площею 0, 2 га, кадастровий номер :03:001:6053, для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_4 склала заповіти від 26 липня 2005 року та від 27 січня 2010 року, відповідно до яких усе своє майно заповіла ОСОБА_3

26 лютого 2020 року на підставі заяви ОСОБА_3 про прийняття спадщини була заведена спадкова справа № 25/2020 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась також ОСОБА_2 , яка має право на обов`язкову частку у спадковому майні відповідно до статті 1241 ЦК України.

Вказувала, що 27 лютого 2020 року вона зверталась до ОСОБА_3 , а 03 грудня 2020 року - до ОСОБА_2 з письмовими вимогами про дострокове повернення боргу, які останні отримали, але залишили без реагування.

Загальна сума боргу за договором позики від 01 січня 2014 року, з урахуванням 20 % річних, складає 1 275 016, 88 грн.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд звернути стягнення на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах частки вартості майна, успадкованого ОСОБА_2 (1/4 частка від загальної вартості спадкового майна, що складає 154 450 грн), та у межах частки вартості майна, успадкованого ОСОБА_3 (3/4 частки від загальної вартості спадкового майна, що складає 463 350 грн), на свою користь в рахунок погашення боргу за договором позики від 01 січня 2014 року, а також судові витрати по справі.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, у відкритті провадження у цій справі відмовлено.

Суди виходили із того, що заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2023 року у справі № 178/105/21 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 01 січня 2014 року в сумі 318 754, 22 грн за рахунок належного ОСОБА_5 спадкового майна. Тобто спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже вирішено по суті.

Таким чином, оскільки існує таке, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, то у відкритті провадження у цій справі слід відмовити згідно з пунктом 2 частини першої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/21932/21, від 12 червня 2019 року у справі № 712/11904/18, від 18 січня 2023 року у справі № 466/1403/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2024 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано виділені матеріали цивільної справи № 178/3312/23 із Криничанського районного суду Дніпропетровської області.

У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що у розглядуваній справі № 178/3312/23 та у справі № 178/105/21 різний склад учасників справи, різні підстави та предмет позову, оскільки у цій справі позов пред`явлений до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на спадкове майно, а у справі № 178/105/21 - до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики. Крім того, у справах № 178/3312/23 та № 178/105/21 заявлені різні матеріально-правові вимоги та різний кількісний розмір цих вимог.

Вважає, що суди попередніх інстанцій проявили надмірний формалізм та обмежили позивача в доступі до правосуддя.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2023 року у справі № 178/105/21 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 01 січня 2014 року в сумі 318 754, 22 грн за рахунок належного ОСОБА_5 спадкового майна.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 7 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії»).

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Необхідність застосування вказаної норми права зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно тотожні сторони, підстави та предмет спору. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 дійшла висновку про те, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У розглядуваній справі суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про тотожність позовів ОСОБА_1 у справах № 178/105/21 та № 178/3312/23.

Звертаючись із позовом у цій справі у грудні 2023 року до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_1 просила: звернути стягнення на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах частки вартості майна, успадкованого ОСОБА_2 (1/4 частка від загальної вартості спадкового майна, що складає 154 450 грн), та у межах частки вартості майна, успадкованого ОСОБА_3 (3/4 частки від загальної вартості спадкового майна, що складає 463 350 грн), на свою користь в рахунок погашення боргу за договором позики від 01 січня 2014 року, а також судові витрати по справі.

У поданому у січні 2021 року позові у справі № 178/105/21 ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 318 754, 22 грн за договором позики, укладеним 01 січня 2014 року між нею та ОСОБА_4 , за рахунок належного ОСОБА_2 спадкового майна.

В обох справах як на підставу позову ОСОБА_1 посилалася на існування між нею та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , договірних відносин за договором позики від 01 січня 2014 року, проте, у справах № 178/105/21 та № 178/3312/23 склад учасників справи, предмет позову, тобто матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких позивач просив ухвалити судове рішення, а також правові підстави позову, не збігаються, тоді як нетотожність хоча б одного з елементів позову не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованої особи за вирішенням спору.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики за рахунок належного останній спадкового майна (справа № 178/105/21), суди виходили з безпідставності заявлених вимог, оскільки нотаріусом було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Водночас апеляційний суд вказав, що після отримання спадщини позивачка не позбавлена права звернутися до відповідачки з відповідним позовом про звернення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі, якщо відповідачка відмовиться від виконання свого обов`язку.

Таким чином, звернувшись з позовом у цій справі до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на спадкове майно, ОСОБА_1 реалізувала своє право на судовий захист.

Тому у суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, були відсутні підстави для відмови у відкритті провадження з підстав, визначених пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України.

Отже, не встановивши належним чином правову природу правовідносин, які виникли між учасниками справи, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що предмет спору, підстави звернення до суду, а також суб`єктний склад осіб в обох справах є однаковими.

Загалом Верховний Суд зазначає, що у цій конкретній справі суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, а також допустили надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права заявника на судовий захист у обраний ним спосіб.

Враховуючи усі обставини справи, що мають істотне значення для прийняття справедливого рішення, Верховний Суд вважає, що оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Зважаючи на викладене, касаційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції на стадію вирішення питання про відкриття провадження.

Оскільки справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду, передбачені частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України підстави для нового розподілу судових витрат касаційним судом відсутні.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович