Номер справи 237/2674/24
Номер провадження 2/237/712/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

12.07.24 м. Курахове

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Ліпчанського С.М.,

при секретарі Бахтіяровій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Назаренко Алла Сергіївна до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Мар`їнської військової адміністрації Покровського району Донецької області про розірвання шлюбу, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ :

На розгляд суду пред`явлено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет позову: Служба у справах дітей Мар`їнської військової адміністрації Покровського району Донецької області про розірвання шлюбу, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають з 28.11.2011 року в зареєстрованому шлюбі, є батьками малолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 , перебуваючи в шлюбі, в грудні 2023 року допустила подружню невірність, вступила в зв`язок, інтимну близькість з іншим чоловіком.

Наприкінці 2023 року ОСОБА_2 без жодних пояснень зібрала свої речі та переїхала мешкати до іншого місця, влаштувала своє особисте життя, співмешкає з військовим.

Малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишився мешкати разом із батьком ОСОБА_1 .

З зазначеного часу (грудень 2023 року) шлюбні відносини подружжя фактично припинено, сім`я остаточно розпалася, сумісне господарство не ведеться, відсутній єдиний бюджет.

Подальше сумісне проживання, збереження шлюбу неможливі з причини того, що це суперечило б інтересам сторін, оскільки у сторін відсутнє обоюдне бажання зберегти сім`ю.

За таких обставин, ОСОБА_1 ініціює шлюборозлучний процес.

Одночасно підлягає вирішенню і питання про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, ОСОБА_2 , починаючи з грудня 2023 року повністю самоусунулася із життя малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріально дитину не забезпечує, не цікавиться станом здоров`я, успіхами дитини в навчанні, жодної участі у формуванні особистості дитини не приймає.

Слід відмітити, що жодних перешкод в особистих зустрічах, телефонних дзвінках матері до дитини позивач ОСОБА_1 ніколи не чинив.

ОСОБА_1 є відповідальним батьком, завжди прикладає необхідні зусилля для існування всіх необхідних чинників, що сприяють забезпеченню належного рівня життя, розвитку дитини.

З грудня 2023 року ОСОБА_1 повністю самостійно забезпечує фізичне і духове виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , створює стабільні та гармонійні умови для життя і навчання дитини.

ОСОБА_1 , розуміючи, що відновлення шлюбних стосунків із ОСОБА_2 неможливо, єдиної родини більше не існує, намагається огородити малолітнього сина від стресу, мінімізувати негативний вплив розлучення на ментальне здоров`я дитини.

Після консультацій зі спеціалістами органу опіки та піклування, пропрацювання ситуації із сімейним психологом, отриманих правових роз`яснень від юристів ОСОБА_1 прийнято рішення врегулювати питання про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із ним як батьком. При цьому, такий позов направлений, в першу чергу, на захист прав та інтересів малолітньої дитини.

Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановлений законодавством строк та порядок, надали до суду заяву з проханням розглядати справу за їх відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановлений законодавством строк та порядок.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

У зв`язку з наведеним, суд, на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, постановляє заочне рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається зі ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Стаття 105 ч. 1 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2011 року укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований Виконкомом Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області.

Сторони є батьками малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , видане 18.03.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Слов`янську реєстраційної служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області).

Статтею 109 СК України передбачено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Частиною 3 ст. 115 СК України передбачено, що документ, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що розлад в сім`ї носить стійкий характер, сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та інтересам їх дитини, що має істотне значення, а відтак, позовні вимоги по розірвання шлюбу слід задовольнити.

Розглядаючи позовні вимоги в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем ОСОБА_1 малолітньої дитини суд виходить з наступного.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведеними у позовній заяві ОСОБА_1 обставинами підтверджується, що факт, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування малолітньої дитини на самостійному вихованні і догляді заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника, як батька.

Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе.Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає.

Відповідно до статті 155 СК Україниздійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Судом встановлено, що малолітня дитина Пеженко09.03.2014 року проживає з своїм батьком ОСОБА_1 , який створив всі умови для проживання сина, здійснює опікунад ним, доглядає та піклується простан здоров`я, самостійно утримує, аліменти з матері не стягнуто, дитина проживає окремо від матері.

Суд, на підставі вищевикладеного, враховуючи встановленіобставини та зважаючи на те, що від встановлення факту самостійного виховання дитини до 18 років позивачем залежить виникнення немайнових, особистих прав, як особи, яка самостійно виховує дитину до 18 років приходить до висновки про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч. 7, ч. 8, ч. 9 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

В статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Так, малолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на реєстраційному обліку та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із батьком ОСОБА_1 .

За дійсних обставин справи, з грудня 2023 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не мешкає, особисті речі в житловому приміщенні відсутні.

Відповідач прийняла остаточне рішення залишити сім`ю, влаштовує своє життя з іншим чоловіком.

Малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 чітко визначився з позицією та висловив свідоме тверде рішення залишитися проживати разом із батьком.

Відповідно до статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Для надання оцінки доцільності визначення місця мешкання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 судом надана оцінка майновому стану позивача.

Так, ОСОБА_1 перебуває у цивільно-господарських відносинах з громадською організацією, надає оплатні послуги, має стабільний щомісячний дохід.

Аліменти ОСОБА_2 добровільно не сплачує, в примусовому порядку стягувати аліменти ОСОБА_1 не має намір, бо вважає цей вчинок негідний справжнього чоловіка. Рівень отримуваного доходу позивача повністю забезпечує матеріальні потреби малолітнього сина.

За місцем проживання ОСОБА_1 характеризується з позитивної сторони, порядний, відповідальний, скарг та нарікань про порушення громадського порядку не має.

ОСОБА_1 за місцем проживання створив необхідні умови для життя, навчання, розвитку сина. Житлове приміщення (квартира) забезпечена усіма комунальними зручностями, санітарно-гігієнічні умови в ньому відповідають нормам, зроблено якісний ремонт, мається необхідна побутова техніка, а найголовніше для малолітньої дитини відведено окрему кімнату, в якій в наявності спальне місце, зона для навчання, шафа для одягу, письмових стіл, шафа для шкільного приладдя (підручників, зошитів, канцелярії того).

Таким чином, після розпаду сім`ї, припинення спільного проживання сторін як подружжя, саме позивач ОСОБА_1 забезпечив існування всіх необхідних чинників, що сприяють фізичному і духовному розвитку сина, забезпечив стабільні та гармонійні умови для життя та навчання дитини.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Принципом 6 «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Судом встановлено, що позивач має постійне місце проживання, доглядає сина, утримує дитину матеріально, не курить, спиртні напої не вживає, аморальний спосіб життя не веде.

З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Кожна дитина відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження.

Частинами 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя, зобов`язані поважати дітей. Передача дітей на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ч. 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя та праці.

У відповідності з ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. No789-ХІІ) та ч.ч.7 та 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з урахуванням інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На підставі ст. ст. 3,76,79,80,175,184 ЦПК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», статей 110, 160, 161 СК України, відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет позову: Служба у справах дітей Мар`їнської військової адміністрації Покровського району Донецької області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини задовольнити у повному обсязі.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем м. Слов`янськ Донецької області, громадянином України та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою м. Артемівськ Донецької області, громадянкою України, який зареєстрований 28.11.2011 року Виконкомом Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області, актовий запис за № 40.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт самостійного утримання та виховання ОСОБА_1 малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.М. Ліпчанський