Справа № 515/1504/23
Провадження № 2/513/291/24
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2024 року Саратський районний суд Одеської області у складі головуючої судді Бучацької А.І., за участю: секретаря судового засідання Русавської Н.В., представника позивача адвоката Племениченко Г.В., представника відповідача адвоката Кірюшина А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Сарата Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування,

У С Т А Н О В И В:

1. Стислий виклад позиції позивача.

13 вересня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до відповідачки ОСОБА_2 , в якому просить:

визнати дійсним договір купівлі-продажу права на земельну частку (пай), яке посвічено сертифікатом серія ОД № 0182366, виданим 21.03.2000 року КСП "Україна", с.Дивізія Татарбунарського району Одеської області, який укладено 17 травня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку (пай) розміром 5,0 умовних кадастрових гектара, що розташована на території с. Дивізія Татарбунарського району Одеської області згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ОД № 0182366, виданого КСП "Україна" с.Дивізія Татарбунарського району Одеської області 21.03.2000 року на підставі рішення Татарбунарської районної державної адміністрації № 279/А-99 від 01.12.1999 року.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 17 травня 2003 року відповідачкою ОСОБА_2 була написана розписка про отримання від ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 30000 грн., що еквівалентно 5714 доларів США на час підписання цієї розписки, за продаж належного їй права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом серія ОД № 0182366, площею 5,0 умовних кадастрових гектара без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Розписка посвідчена завідуючою державної нотаріальної контори ОСОБА_4 17 травня 2003 року, зареєстрована в реєстрі за № 1979.

17 травня 2003 року тим же нотаріусом за реєстровим № 1980, була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 з правом розпоряджатися (продати, подарувати, міняти, заставляти) належним ОСОБА_2 правом на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії ОД № 0182366, виданим КСП "Україна", с. Дивізія, Татарбунарського району, Одеської області від 21.03.2000 року, укладати всі передбачені чинним законодавством угоди щодо належного відповідачці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

17 травня 2003 року у того ж нотаріуса був виготовлений заповіт від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , відповідно до якого належний їй сертифікат на право на земельну ділянку (пай) серії ОД № 0182366, виданий КСП "Україна"», с. Дивізія, Татарбунарського р-на, Одеської обл., від 21 березня 2000 року відповідачка заповіла ОСОБА_3 . Заповіт посвідчений завідуючою державної нотаріальної контори ОСОБА_4 17 травня 2003 року, зареєстрований в реєстрі за № 1978.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті була відкрита спадкова справа у Саратській районній державній нотаріальній конторі за №118/2017, номер справи у спадковому реєстрі 60523761. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є його син ОСОБА_1 , позивач у даній справі.

Позивач вважає, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_2 домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай), яке посвідчене сертифікатом серії ОД № 0182366, однак відповідачка ухилялася від укладення нотаріального договору купівлі-продажу, а на теперішній час такий договір укласти неможливо у зв`язку з смертю однієї із сторін договору.

У зв`язку з чим позивач змушений звертатися до суду з позовною заявою про визнання дійсним договору купівлі-продажу права на земельну часту пай, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 дійсним, та визнання за ним права власності на право на земельну частку (пай).

2. Стислий виклад заперечень відповідача.

08 листопада 2023 року до Татарбунарського районного суду Одеської області через систему "Електронний суд" представник відповідачки адвокат Кірюшин А.А. подав відзив на позовну заяву, в якому просив повністю відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування послався на те, що докази ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення спірного договору (наприклад письмова вимога про необхідність виконання умов договору в частині його нотаріального посвідчення, листування між сторонами щодо дати та часу явки до нотаріуса для вчинення нотаріальних дій тощо) позивачем не надані та у позовній заяві взагалі не зазначені факти, які б свідчили про ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення договору. Виходячи із правової природи договору купівлі-продажу саме покупець є зацікавленою стороною у даному правочині, оскільки неналежне оформлення такого договору фактично позбавляє його можливості вільно користуватись та розпоряджатись належним йому майном. Представник зазначив, що видана відповідачкою розписка від 17 травня 2003 року не містить будь-яких зобов`язань із визначенням конкретних строків здійснення нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 17 травня 2003 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_3 усі повноваження щодо спірної земельної ділянки, зокрема, звернення до компетентних органів з питань виділення її в натурі, одержання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, її відчуження тощо, що свідчить про відсутність умислу відповідачки на ухилення від нотаріального посвідчення договору.

Наданими йому повноваження ОСОБА_3 не скористався, щодо продовження строку дії довіреності до ОСОБА_2 не звертався. При цьому відповідачка жодним чином не заперечувала щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай) та не вчиняла дій, спрямованих на ухилення від такого посвідчення. Позивач не довів, в чому саме полягає ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України). Крім нотаріального посвідчення, обов`язковою умовою набуття чинності договором про відчуження земельної частки (паю) є його реєстрація районною державною адміністрацією за місцезнаходженням колишнього колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, із земель якого виділена земельна частка (пай). Водночас згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання дійсним договору, не посвідченого нотаріально. Якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Вимога позивача про визнання права власності на спірну земельну ділянку (пай) також не підлягає задоволенню, оскільки така вимога є похідною від вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай), а тому зважаючи на недоведеність та необґрунтованість основної вимоги, також задоволенню не підлягає.

Вказана вимога сформульована наступним чином "Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку (пай) ..." Згідно частин першої та другої статті 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 № 899-IV (надалі - Закон № 899-IV) основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Отже правовстановлюючим документом на право на земельну частку (пай) є рішення суду саме про визнання права на земельну частку (пай).

Оскільки земельна частка (пай) відповідачці в натурі не виділена, то навіть у разі задоволення позову таке рішення суду неможливо буде виконати, що свідчить про неефективний спосіб захисту, обраний стороною позивача.

У відзиві представник відповідачки зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу, які відповідачка очікує понести у зв`язку із розглядом справи складають 26600,00 гривень, які просив стягнути з позивача.

3. Рух справи в суді.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 19 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

Розпорядженням в.о. голови Татарбунарського районного суду Одеської області від 12 грудня 2023 року цивільна справа передана на розгляд до Саратського районного суду Одеської області.

Після надходження та реєстрації зазначеної позовної заяви, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України автоматизованою системою документообігу суду, головуючою суддею у справі визначено суддю Саратського районного суду Одеської області Бучацьку А.І.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 02 лютого 2024 року справу прийнято до провадження, призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 18 квітня 2024 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача адвокат Племениченко Г.В. у судовому засіданні підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, зазначених у відзиві, просив зменшити витрати на оплату правничої допомоги, посилаючись на те, що заявлена представником відповідача сума витрат є завищеною.

Представник відповідача адвоката Кірюшин А.А. позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. 28 червня 2024 року до суду надійшла заява представника відповідача про стягнення з позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу.

4. Встановлені судом обставини справи.

Заслухавши представника позивача та представника відповідачки, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0182366, виданого 21 березня 2000 року на підставі розпорядження Татарбунарської райдержадміністрації від 01 грудня 1999 року № 279/А-99, ОСОБА_2 , яка проживає в с. Дивізія Татарбунарського району Одеської області, передано право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП "Україна" розміром 5,0 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі ( на місцевості) (а.с.8).

З копії заповіту, складеного 17 травня 2003 року та посвідченого державним нотаріусом Татарбунарської районної державної нотаріальної контори Одеської області Єпішкіною С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1978, встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належний їй сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0182366, виданий КСП "Україна", с. Дивізія, Татарбунарського р-на, Одеської обл. від 21.03. 2000 року заповіла ОСОБА_3 (а.с.6).

Відповідно до копії розписки від 17 травня 2003 року, яка посвідчена державним нотаріусом Татарбунарської районної державної нотаріальної контори Єпішкіною С.В. та зареєстрована в реєстрі за № 1979, ОСОБА_2 підтвердила, що отримала від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 30 000 гривень, що еквівалентно 5714 доларам США на час підписання цієї розписки, за продаж належного їй права на земельну частку (пай) в КСП "Україна", с.Дивізія, Татарбунарського району Одеської області, посвідчену сертифікатом серії ОД № 0182366. У розписці зазначено, що ОСОБА_2 підтверджує факт відчуження нею вищевказаного права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, а також право на подальше відведення цієї земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства, виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості), права власності на дану земельну ділянку (а.с.6-зворот).

З копії довіреності, яка посвідчена 17 травня 2003 року державним нотаріусом Татарбунарської районної державної нотаріальної контори Єпішкіною С.В. та зареєстрована в реєстрі за № 1980, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися (продати, подарувати, міняти, заставляти) належним їй правом на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії ОД № 0182366, виданого 21.03.2000 року, укладати всі передбачені чинним законодавством угоди щодо належного відповідачці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; представляти її інтереси в органах державної влади, інших установах, організаціях з приводу відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства, виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості), одержати державний акт на право приватної власності на землю на її ім`я та виконати всі дії пов`язані оформленням права власності на земельну ділянку; укладати договори купівлі-продажу, дарування, міни, застави, оренди наданої земельної ділянки, проводити розрахунки за угодами відповідно до законодавства тощо. Довіреність видана строком на три роки та дійсна до 17 травня 2006 року (а.с.8 зв.).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 07 березня 2017 року Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.9).

Як встановлено з копії листа Саратської державної нотаріальної контори Одеської області № 688/01-16 від 18 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом, є спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_1 (а.с.23).

5. Оцінка суду.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У відповідності до ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

На час виникнення правовідносин між сторонами діяв Цивільний кодекс УРСР від 18 липня 1963 року та Земельний кодекс України 1991 року.

Статтею 6 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки у разі: купівлі-продажу, дарування, та обміну.

Відповідно до статті 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно зі статтею 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Статтею 153 ЦК УРСР встановлено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Статтею 224 ЦК УРСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 132 ЗК України (чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) зобов`язання сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації.

Відповідно до частини 1 ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

За правилами ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ст. 220 ЦК України).

Згідно з Указом Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" право на земельну частку (пай) могло бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави.

Указом Президента України від 21 квітня 1998 року N 332/98 "Про захист прав власників земельних часток (паїв)" було встановлено, що договори купівлі-продажу, дарування, міни права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, після нотаріального посвідчення підлягають реєстрації районною державною адміністрацією за місцезнаходженням колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства з внесенням відповідних змін до записів у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Нотаріальне посвідчення договорів щодо відчудження земельних часток (паїв) здійснювалося відповідно до "Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та права на земельну частку (пай)", затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Держкомзему України від 6 червня 1996 року.

Законом України "Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)" від 18 січня 2001 року N 2242-III запроваджено мораторій на відчуження земельних часток (паїв) та встановлено, що до врегулювання порядку реалізації прав громадян і юридичних осіб на земельну частку (пай) Земельним кодексом України власники земельних часток (паїв) тимчасово не можуть укладати угоди щодо купівлі-продажу, дарування земельної частки (паю) або іншим способом відчужувати зазначені частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при викупі земельних ділянок для державних і громадських потреб.

25 жовтня 2001 року прийнято новий Земельний Кодекс України згідно з пунктом 15 розділу Х "Перехідних положень" ЗК України (у редакції, чинній на дату виникнення правовідносин) громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2005 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім міни, передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.

У постанові від 31 березня 2021 року в справі № 2-1050/2005 Верховній Суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, судам необхідно враховувати, що частина друга статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов`язків для сторін. З наведених підстав не може бути визнаний дійсним договір міни земельної ділянки на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 у справі №6-1288цс17, зазначено, що передумовою застосування положень частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Виходячи, що договір купівлі-продажу земельної частки ( паю) підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації; на час виникнення спірних правовідносин був введений мораторій на продаж земельної частки (паю) та суду не було надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної частки (паю) , суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

6. Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності.

Загальна позовна давність за ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частинами 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача просив суд застосувати до вимог позивача у даній справі строк позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19.

У даній справі суд відмовив у позові з підстав його необґрунтованості, тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності.

7. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Таким чином, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи встановлено, що між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро "Артема Кірюшина" 06 листопада 2023 року укладено договір про надання правової допомоги.

28 червня 2024 року ОСОБА_2 , та Адвокатським бюро "Артема Кірюшина" складено акт виконаних робіт по договору, у якому міститься детальний перелік робіт, пов`язаних із виконанням доручення щодо правничої допомоги, включаючи підготовку до її розгляду, яка складалась з усних консультацій, аналізу діючого законодавства та судової практики, підготовку відзиву на позовну заяви і визначено їх загальну вартість 44500,00 гривень.

28 червня 2024 року відповідачкою на користь Адвокатського бюро "Артема Кірюшина" сплачено за договором про надання правової допомоги від 06.11.2023 року грошові кошти у розмірі 44500,00 грн, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру від 28 червня 2024 року № 89.

Статтею 59 Конституції встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до п.п.6, 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно зі ст.19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову.

З точки зору ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представник позивача у судовому засіданні просив зменшити розмір судових витрат, посилаючись на те, що при поданні відзиву не було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, не додано детального опису виконаних робіт, що є підставою для відмови у стягненні витрат. Представник позивача вважає гонорар адвоката неспівмірним з складністю справи .

Суд відхиляє доводи представника позивача, оскільки у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив що витрати на професійну правничу допомогу, які відповідач очікує понести у зв`язку із розглядом судової справи складають 26600,00 гривень, Крім того, до заяви про стягнення судових витрат додано акт виконаних робіт від 04 червня 2024 року. Суд звертає увагу та те, що п.4 акту виконаних робіт зазначено підготовку заяви про застосування позовної давності та додаткові пояснення у справі вартість 2000 гривень. Проте, у даній справі представником відповідача заява про застосування позовної давності та додаткові пояснення до суду не подавались, тому суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правову допомогу на 2000 гривень.

При визначенні розміру судових витрат, які підлягають відшкодуванню на користь відповідача, суд враховує наступне.

Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

Адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Разом з цим, у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Отже, вирішуючи заяву представника відповідача про компенсацію понесених витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, такі докази суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до акту виконаних робіт: усна консультація 4500,00 грн за 3 години (кожна година 1500,00 гривень); аналіз судової практики 12000,00 гривень за 6 годин, вартість однієї години 2000,00 гривень; підготовка відзиву 10000,00 гривень за 5 годин, вартість однієї години 2000,00 гривень; заява про застосування позовної давності 2000,00 гривень; участь у судових засіданнях 16000,00 гривень, за чотири засідання, вартість одного засідання 4000,00 гривень.

Суд звертає увагу та те, що у п.4 акту виконаних робіт зазначено підготовку заяви про застосування позовної давності та додаткових пояснень у справі вартістю 2000 гривень Проте, у даній справі представником відповідача додаткові пояснення до суду не подавались, тому суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правову допомогу на 2000 гривень.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що заява представника відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню у розмірі 42500,00 грн.

Такий розмір судових витрат є пропорційним, розумним, справедливим та співмірним із складністю справи, значенням справи для сторін, виконаним адвокатом Кірюшиним А.А. обсягом робіт.

Керуючись ст.ст. 2-13, 81, 89, 141, 258 - 259, 263 - 265, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі (три тисячі двісті двадцять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 15 липня 2024 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , НОМЕР_2 , виданий Татарбунарським РС ГУДМС України в Одеській області 28 жовтня 2014 року, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Племиниченко Геннадій Вячеславович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 002791, видане 16 березня 2016 р. НААУ, РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Представник відповідача: адвокат Кірюшин Артем Андрійович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 000759, видане 4 листопада 2019 р. Радою адвокатів міста Києва, РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: вул.Велика Васильківська, 69, м.Київ, 03150.

Суддя А. І. Бучацька