Справа № 494/1624/22
Провадження № 2/496/46/24
02 липня 2024 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді - Пасечник М.Л.
за участю секретаря - Черних Т.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, та просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку за цією адресою та стягнути судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шустовою Н.С. Згідно довідки Хлібодарської селищної ради № 267 до складу сім`ї позивача входять: ОСОБА_3 - брат; ОСОБА_4 - сестра; ОСОБА_5 , ОСОБА_2 - племінники. Реєстрація відповідача ОСОБА_2 за вказаною адресою мала формальний характер, оскільки він мав скрутне становище, у зв`язку з тим, що не мав офіційної реєстрації місця проживання та як наслідок був позбавлений можливості офіційно працевлаштуватися на роботу. Враховуючи, що відповідач є близьким родичем, позивач вирішив допомогти йому та надати можливість для реєстрації та в подальшому влаштуватися на офіційне місце роботи. Позивач неодноразово звертався до відповідача, щоб він в добровільному порядку знявся з реєстраційного обліку, на той момент відповідач вже мешкав за іншою адресою. Будь-які дії щодо вирішення питання щодо зняття з реєстраційного обліку в добровільному порядку ОСОБА_2 вчинені не були. Відповідач не проживає у вищевказаному будинку близько 3-х років, не приймає участі у сплаті комунальних послуг. Реєстрація відповідача у будинку перешкоджає позивачу розпоряджатися належною йому власністю на власний розсуд, крім того, останній несе додаткові витрати по сплаті комунальних платежів. Обставини, які б свідчили про поважність причин не проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації відсутні. Відповідач протиправно створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном, тому ОСОБА_1 вважає, що його право на володіння, користування та розпорядження своєю нерухомістю підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Будь-які підстави для збереження за відповідачем права користування житловим приміщенням відсутні. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Позивач у судове засідання не з`явився, але надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не надав.
Згідно з положеннями ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже, враховуючи згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, якій причини неявки не повідомив, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Згідно з вимогами ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2004 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .
Відповідно до витягу про реєстраціє права власності на нерухоме майно, виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 28.09.2004 року, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.
10.09.2004 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №661977, ОСОБА_1 належить земельна ділянка, площею 0,1357 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.
Відповідно до довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) Аванградівської селищної ради Одеського району Одеської області № 626 від 17.10.2022 року ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . На цій житловій площі зареєстрований його брат - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно положень ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК України).
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 року по справі №6-57цс11).
Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований його брат - ОСОБА_2 .
Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.
Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).
Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Підстави для визнання члена сім`ї власника таким, що втратив право користування житловим приміщенням, визначені ч. 2 ст. 405 ЦК України, якою передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою (аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року по справі № 766/817/17).
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача.
Керуючись вимогами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.
У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 не проживає у вищевказаному житловому будинку близько трьох років, що підтверджується свідченнями сусідів, ніколи не приймав і не приймає участі у сплаті комунальних платежів.
Натомість, за результатами досліджених доказів, судом встановлено, що позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 не проживає у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , близько трьох років (акт обстеження, відповідну довідку, тощо).
В матеріалах справи також відсутні докази, що ОСОБА_2 дійсно не сплачує комунальні послуги.
У позові ОСОБА_1 посилається на наявність свідків, які можуть підтвердити обставини, викладені у позовній заяві, проте в ході судового розгляду позивачем не було заявлено клопотання про їх допит.
Посилання позивача на те, що відповідач не сплачує за комунальні послуги і тягар утримання будинку покладений на позивача, чим порушується його права, не може бути прийнято до уваги як обґрунтування визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки не має правого значення для вирішення даного питання.
Тож, позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 не проживає у вищевказаному житловому будинку понад строк, встановлений ч. 2 ст. 405 ЦК України, без поважних причин.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, суд, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено наявність підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, не ґрунтується на нормах закону і вимога позивача про зняття з реєстраційного обліку відповідача, виходячи з наступного.
Згідно п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 року, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).
Відповідно, при визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.
Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відсутня необхідність вирішувати вимогу про зняття з реєстрації (такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 року у справі № 465/2559/14-ц).
Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю.
Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 316, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 72, 156 ЖК України, ст. ст. 2, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 272, 282-284, 352, 354 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації - залишити без задоволення.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст заочного рішення виготовлено 02.07.2024 року.
Суддя М.Л. Пасечник