Справа № 463/1760/22 Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/811/2362/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року м.Львів

Справа № 463/1760/22

Провадження № 22ц/811/2362/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Крайник Н.П., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 18 липня 2023 року у складі судді Головатого Р.Я., у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

9 березня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про визнання незаконним та скасування наказу відповідача №24/кз/тр від 26 січня 2022 року, поновлення її ( ОСОБА_2 ) на роботі на посаді лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю (Поліклініки) Науково-дослідного інституту епідеміології та гігієни (НДІЕГ) Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, стягнення з відповідача на її (позивача) користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 2 лютого 2022 року, по день ухвалення рішення. В обґрунтування позову посилається на те, що вона (позивач) працювала на посаді лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету (ЛНМУ) імені ОСОБА_3 . В трудових відносинах з відповідачем перебувала з 1998 року та з того часу до 1 серпня 2021 року отримувала доплату за шкідливі умови праці. Зазначає, що з 2 листопада 2020 року до 6 вересня 2021 року працювала за сумісництвом лікарем-рентгенологом. Наказом №24/кз/тр від 26 січня 2022 року її (позивача) звільнено з 1 лютого 2022 року з посади лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників університету, шляхом ліквідації структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького. Вважає такий наказ незаконним, оскільки фактичних змін в організації праці працівників поліклініки не відбулось, а наказ про її ліквідацію прийнято відповідачем поза межами його повноважень, оскільки вирішення цих питань віднесено до компетенції Міністерства охорони здоров`я України. Крім того, відповідачем не запропоновано їй усіх вакантних посад. Зазначає, що на час її звільнення були вакантні посади: на кафедрі епідеміології (0,5 ставки асистента), на кафедрі біохімії (1 ставка лаборанта), на кафедрі педіатрії №2 (0,5 ставки лаборанта), на кафедрі акушерства та гінекології (0,5 ставки лаборанта), на кафедрі хірургії № 1 (1 ставка лаборанта), на кафедрі хірургії та ендоскопії (1 ставка лаборанта) та у відділі техобслуговування лабораторного і медобладнання (1 ставка інженера), які їй не пропонувались. Звільнення проведено без згоди профспілкового комітету, а також на момент звільнення існувало два колективних трудових спори з приводу незаконності ліквідації Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького. Просить позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 липня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що фактичних змін в організації праці працівників Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького не відбулось, дії керівництва відповідача щодо ліквідації поліклініки є незаконними. Зазначає, що їй (позивачу) не запропоновано усіх вакантних посад на час попередження про наступне звільнення та при звільненні. Стверджує, що її звільнення відбулось без звернення адміністрації відповідача з поданням до професійного комітету Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького про надання згоди на її звільнення. Вказує, що її ( ОСОБА_2 ) звільнено з роботи під час наявності двох колективних трудових спорів, предметом яких є незаконність ліквідації Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького. Вказує, що 24 листопада 2021 року їй (позивачу) вручено повідомлення про майбутнє звільнення з 1 лютого 2022 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією поліклініки. Посилається на те, що 19 листопада 2021 року їй (позивачу) надавався перелік вакансій станом на день попередження Аналогічний перелік вакантних посад їй запропоновано в день звільнення. Стверджує, що обидва списки вакансій є ідентичними. Тобто, в період ліквідації поліклініки з 19 листопада 2021 року по 1 лютого 2022 року вакантні посади не змінювалися. Впродовж процедури скорочення чисельності та штату працівників у відповідача 3 рази змінювалися штатні розписи та постійно вводилися нові штатні одиниці, які, після їх введення ставали вакантними, однак, відповідач не запропонував їх їй (позивачу). Відповідач, обґрунтовуючи введення нових штатних одиниць в штатні розписи, посилався на зміну годин викладання професорсько-викладацького складу університету. Однак, не заслуговують на увагу, твердження відповідача, що таке збільшення штатних одиниць пов`язане із навчальним процесом та годинами викладання у викладацько-професорського складу роботодавця, оскільки, сама більша чисельність штатних одиниць вводилася до штатних розписів до лабораторій НДІ (в структурі якого була ліквідована поліклініка), які об`єднують в собі новостворений Лікувально-діагностичний центр. Зазначає, що після видання наказу ректора університету від 6 квітня 2021 року про зміну адреси поліклініки у складі Науково-дослідного інституту епідеміології та гігієни з: АДРЕСА_1 на: АДРЕСА_2 та необхідністю оформлення документів на внесення змін до ліцензії МОЗ на медичну практику в термін до 1 червня 2021 року - 26 липня 2021 року відповідачем створено Лікувально-діагностичний центр у складі Науково-дослідного інституту епідеміології та гігієни на отримано ліцензію на медичну практику. Лікувально - діагностичний центр в складі НДІ був створений відповідачем, як заклад охорони здоров`я більш ширшого профілю на заміну Спеціалізованої консультативної поліклініки, а поліклініка ліквідована відповідачем лише з метою звільнення працівників. Під час розгляду справи відповідач сам визнав факт неможливості функціонування поліклініки за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки, згідно із санітарними нормами, заклад, який надає медичну допомогу хворим на туберкульоз не може функціонувати в центрі міста поруч із житловими будинками.

7 грудня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Цю позицію вона підтримала у судовому засіданні.

Про кожне судове засідання позивач ОСОБА_2 повідомлялася апеляційним судом шляхом направлення рекомендованими листами судових повісток за адресою її проживання, які повернуті до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній». Про зміну місця свого проживання позивач суд не повідомляла.

Представник позивача - адвокат Микита Т.В. про судові засідання на 6 і 27 червня та 11 липня 2024 року повідомлений з використанням його електронного кабінету У ЄСІТС, де він зареєстрований відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» від 29 червня 2023 року.

Таким чином, належить вважати, що позивач та її представник належним чином повідомлені про зазначені судові засідання (дату, час та місце розгляду справи).

У судові засідання 6 і 27 червня та 11 липня позивач та її представник не з`явилися. Представник позивача 5 червня 2024 року подав клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 6 червня 2024 року, і таке було відкладено. У судові засідання 27 червня і 11 липня 2024 року позивач та її представник не з`явилися, заяв і клопотань не подали, хоч були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається вказаним у переліку. Застосування цієї норми можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Роботодавець вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі № 287/264/18 розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч.1-3 ст.64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).

Функції, права та обов`язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до ч.2 ст.65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Згідно із постановами Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №519/160/16-ц, від 6 лютого 2018 у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.32 Закону України «Про вищу освіту» діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах автономії та самоврядування; розмежування прав, повноважень і відповідальності засновника (засновників), державних органів та органів місцевого самоврядування, до сфери управління яких належить заклад вищої освіти, органів управління закладу вищої освіти та його структурних підрозділів.

Згідно із п.14 ч.2 цієї статті, заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати свої структурні підрозділи.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.36 Закону України «Про вищу освіту» рішення про ліквідацію структурного підрозділу ухвалюється Вченою радою закладу вищої освіти за поданням керівника закладу вищої освіти. Аналогічне за змістом правило закріплене в пп.6 п.1 ст.IV Статуту відповідача.

Згідно із п.33 п.14 розділу 1 «Загальна частина» Статуту Університету Науково-дослідний інститут епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького є структурним підрозділом Університету.

Відповідно до п.1.8 Положення про Науково-дослідний інститут епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького в інституті функціонує спеціалізована консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю.

Пунктом 1.2 Положення про Спеціалізовану консультативну поліклініку фтизіопульмонологічного профілю Науково-дослідного інституту епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького передбачено, що Поліклініка є складовою частиною Університету. Розділом 7 цього Положення передбачено, що Поліклініка створюється, реорганізовується, перепрофільовується і ліквідовується відповідно до чинного законодавства та Статуту Університету.

Поліклініка, будучи структурним підрозділом Університету в силу вимог п.6 ч.2 ст.36 Закону України «Про вищу освіту» та пп.6 п.1 ст.IV Статуту Університету, ліквідовується Вченою радою Університету за поданням ректора Університету.

Встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

З копії трудової книжки та особової справи позивача вбачається, що вона 20 лютого 2018 року переведена на посаду лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького у зв`язку з приєднанням до ЛНМУ імені ОСОБА_3 . З 2 листопада 2020 року до 6 вересня 2021 року позивач працювала за сумісництвом лікарем-рентгенологом.

Наказом №24/кз/тр від 26 січня 2022 року ОСОБА_2 звільнено з 1 лютого 2022 року із посади лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників університету, шляхом ліквідації структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом ректора Університету №3393-з від 7 жовтня 2021 року створено тимчасову комісію для розгляду питання доцільності подальшого збереження в структурі НДІЕГ Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю.

За результатами роботи комісія склала Звіт від 11 жовтня 2021 року про недоцільність подальшого збереження в структурі НДІЕГ Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю, оскільки Поліклініка не внесена у список медичних закладів Львівської області, які займаються діагностикою і лікуванням туберкульозу, не має доступу до реєстру хворих на туберкульоз, а отримання дозволу на медичну практику за місцем провадження на АДРЕСА_2 безперспективне у зв`язку з відсутністю в інституті приміщень.

Враховуючи такі висновки Комісії, директор НДІЕГ 18 жовтня 2021 року подав на ім`я ректора Університету доповідну записку про доцільність вирішення питання щодо ліквідації Поліклініки, а ректор Університету 25 жовтня 2021 року направив Вченій раді Університету подання щодо ухвалення рішення про ліквідацію Поліклініки.

З витягу з протоколу № 5-ВР від 27 жовтня 2021 року вбачається, що Вчена рада Університету ухвалила рішення про ліквідацію структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького.

Наказом ректора Університету №3627-з від 29 жовтня 2021 року визначено, що на виконання рішення Вченої ради Університету від 27 жовтня 2021 року, з 1 лютого 2022 року вносяться зміни в організації виробництва і праці Університету шляхом змін внутрішньої (організаційної структури) Університету шляхом ліквідації структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького та скорочення чисельності і штату працівників структурного підрозділу.

Пунктом 4 цього наказу визначено перелік посад, які підлягають скороченню, серед яких посада лікаря-фтизіатра, яку займала позивач.

24 листопада 2021 року позивачу вручено повідомлення про майбутнє звільнення з 1 лютого 2022 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією Поліклініки.

Позивачу надано Перелік вакансій станом на 19листопада 2021 року, однак згідно з Актом про відмову від підпису, ОСОБА_2 з переліком вакантних посад ознайомилась, з пропозиціями не згідна, від підпису про відмову в працевлаштуванні відмовилась.

Аналогічний перелік вакантних посад позивачу запропоновано 1 лютого 2022 року (в день звільнення). Встановлено, що позивачу було запропоновано більше 57 посад.

Питання щодо ліквідації Поліклініки знаходиться поза межами предмету спору у цій справі і судом перевірялася виключно наявність підстав для звільнення позивача.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Встановлено, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці у виді ліквідації структурного підрозділу, що є підставою для звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідачем дотримано двомісячний строк попередження позивача про майбутнє звільнення відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України.

Посада, яку займала позивач, у відповідача була єдиною й будь-яка перевага в цьому випадку не могла бути реалізована, тому у відповідача не було підстав для з`ясування наявності у позивача переважного права на залишення на роботі та застосування ст.42 КЗпП України.

Доводи позивача щодо неповноти переліку вакантних посад зводяться до порівняння штатних розкладів підприємства на певний час, виходячи із різної кількості працівників у різні періоди.

Відповідачем на заперечення цих обставин надано суду копії штатних розписів за період з 1 січня по 30 листопада 2021 року, з 1 по 31 грудня 2021 року та з 1 січня по 30 вересня 2022 року, які були чинними з моменту попередження позивача про звільнення та на момент звільнення.

Встановлено, що кількісний склад вакансій дійсно у певний період є різним, однак така різниця виникла через відкриття та зайняття вакантних посад професорсько-викладацького складу, однак такі посади позивач в силу своєї кваліфікації не може зайняти і вони їй не могли пропонуватися.

Згідно з штатним розписом Університету по Загальному фонду за кодом 2301070 за період 1 січня по 30 листопада 2021 року, з 1 по 31 грудня 2021 року та з 1 січня по 30 вересня 2022 року загальна кількість штатних посад становила 930 одиниць (колонка 4).

По Загальному фонду за кодом 2301070 кількість штатних посад з моменту попередження позивача про звільнення і до моменту звільнення не змінилась.

По Спеціальному фонду за кодом 2301070 за період 1 січня по 30 листопада 2021 року загальна кількість штатних посад становила 1380 одиниць. У період з 1 січня 2022 року по дату звільнення позивача (1 лютого 2022 року) по Спеціальному фонду за кодом 2301070 загальна кількість штатних посад становила 1409 одиниць.

По Спеціальному фонду за кодом 2301070 кількість штатних посад з моменту попередження позивача про звільнення і до моменту звільнення збільшилась на 29 одиниць.

Згідно зі штатними розписами Університету по Загальному фонду за кодом 2301020 за період 1 січня по 30 листопада 2021 року, з 1по 31 грудня 2021 року та з 1 січня по 30 вересня 2022 року загальна кількість штатних посад становила 2 одиниці.

Отже, по Загальному фонду за кодом 2301020 кількість штатних посад з моменту попередження позивача про звільнення і до моменту звільнення не змінилась.

По Спеціальному фонду за кодом 2301020 у період з 1 січня по 30 листопада 2021 року загальна кількість штатних посад становила 73,50 одиниць, за період з з 1 по 31 грудня 2021 року - 94,75 одиниць, за період з 1 січня по 30 вересня 2022 року - 83,75 одиниць.

Отже, по цьому Спеціальному фонду кількість штатних посад з моменту попередження позивача про звільнення і до моменту звільнення збільшилась на 10,25 одиниць.

Згідно з штатними розписами Університету по Загальному фонду за кодом 2301200 за період 1 січня по 30 листопада 2021 року та з 1 по 31 грудня 2021 року загальна кількість штатних посад становила 491 одиницю, а з 1 лютого по 30 вересня 2022 року - 450 одиниць.

Отже, по цьому Загальному фонду кількість штатних посад з моменту попередження позивача про звільнення і до моменту звільнення зменшилась на 41 одиницю.

По Спеціальному фонду за кодом 2301200 у період з 1 січня по 30 листопада 2021 року загальна кількість штатних посад становила 75,75 одиниць, за період з 1 по 31 грудня 2021 року - 67,25 одиниць, за період з 1 січня по 30 вересня 2022 року - 62,5 одиниць.

Отже, по Спеціальному фонду за кодом 2301200 кількість штатних посад з моменту попередження позивача про звільнення і до моменту звільнення зменшилась на 13,25 одиниць.

На момент звільнення позивача по Загальному фонду по всіх кодах загальна кількість штатних посад зменшилась на 41 одиницю, а по Спеціальному фонду збільшилась на 26 одиниць. Отже, на момент звільнення позивача загальна кількість штатних посад зменшилась на 15 одиниць.

Відповідачем було запропоновано позивачу на момент звільнення понад 57 посад, при тому що в період ліквідації Поліклініки загальна кількість штатних посад зменшилась на 15 одиниць.

Позивачем не надано суду доказів того, що кількість вакантних посад є більшою, а запропонований перелік - неповним.

Відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно із ч.7 ст.43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною 6 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі №947/9470/21 суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування відмови у звільнені працівника з підстав, вказаних у поданні роботодавця. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість виключає виникнення такого права.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу суд повинен оцінювати виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст.3 ЦК України, ст. 2 ЦПК України).

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів відмови.

Встановлено, що ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21 червня 2022 року зупинено провадження у справі та направлено відповідне звернення до Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького щодо надання згоди на звільнення позивача або відмову у наданні цієї згоди.

5 липня 2022 року на адресу суду надійшов лист про відмову в наданні згоди на звільнення позивача.

Суд першої інстанції вважав таку відмову необґрунтованою і такою, яка не містить належних правових аргументів і відповідно не впливає на правомочність відповідача на прийняття рішення про звільнення позивача, оскільки зводиться до незгоди профспілкового органу з рішенням ректора щодо ліквідації Поліклініки, хоча сам наказ про її ліквідацію у встановленому законом порядку не скасований.

Утворена ректором Університету тимчасова комісія дійшла висновку про недоцільність подальшого збереження в структурі НДІЕГ Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю, про що було складено відповідний Звіт від 11 жовтня 2021 року, однак надана профспілковим органом відмова у наданні згоди на звільнення позивача не містить належного правового обґрунтування, які б свідчили про помилковості таких висновків комісії.

Ухвалою від 31 жовтня 2022 року зобов`язано Вільну профспілку Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького надати суду рішення виборного органу первинної профспілкової організації щодо відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 з посади лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на підставі п.1 ст.40 КЗпП України; документ, який підтверджує повноваження в.о. Голови профспілкового комітету ОСОБА_4 на підписання листа № 6 від 16 червня 2022 року Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького, яким повідомлено про прийняте рішення щодо відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2

23 грудня 2022 року Вільною профспілкою Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького надано відповідь на вказану ухвалу з копією протоколу №2 Загальних зборів від 30 березня 2022 року, однак такий не стосується вирішення питання щодо надання згоди на звільнення позивача.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; укладення чи зміни колективного договору, угоди; виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; невиконання вимог законодавства про працю.

Колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних - це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин.

До таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Встановлено, що предметом судового розгляду у цій справі є індивідуальний трудовий спір, вирішення якого жодним чином не залежить від результатів вирішення колективного трудового спору.

Відповідачем виконано всі необхідні дії для працевлаштування позивача та запропоновано їй всі наявні вакантні посади, судом не встановлено будь-яких інших порушень трудового законодавства під час процедури звільнення, тобто наказ про звільнення позивача прийнятий у повній відповідності до вимог трудового законодавства, а тому підстав для визнання його незаконним та скасування немає, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції також з урахуванням наступного.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 цього Кодексу законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 2 ст. 2 цього Кодексу передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Цивільне та трудове законодавство не передбачає право чи обов`язок суду перевіряти доцільності скорочення штату та чисельності працівників, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників.

Згідно із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 6 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Є встановленим факт змін в організації виробництва і праці відповідача шляхом ліквідації структурного підрозділу - Спеціалізована консультативна поліклініка фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ, що підтверджується наказом № 3627-з від 29 жовтня 2021 року ЛНМУ імені ОСОБА_3 та рішенням Вченої ради цього закладу від 27 жовтня 2021 року, згідно яких відповідач реалізував свої дискреційні повноваження та прийняв рішення про ліквідацію структурного підрозділу - Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького з 1 лютого 2022 року та скоротити повністю чисельність і штат працівників цього структурного підрозділу з 1 лютого 2022 року.

Наявність колективних трудових спорів, які розглядаються Національною службою посередництва і примирення, щодо питання правомірності та законності ліквідації поліклініки, надання непридатного робочого місця працівникам поліклініки та порушення прав профспілкової організації, припинення здійснення заходів щодо ліквідації, висновків суду у цій частині не спростовує.

Законодавча заборона на розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у період розгляду колективних трудових спорів відсутня.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що роботодавцем при звільненні позивача виконано вимоги ст.ст. 42 і 49-2 КЗпП України .

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 ст. 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21 червня 2022 року зупинено провадження у справі у зв`язку із зверненням до Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького із запитом про надання згоди (відмову у наданні згоди) з додержанням вимог статті 43 КЗпП України на звільнення ОСОБА_2 з посади лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

5 липня 2022 року на адресу суду першої інстанції надійшов лист-повідомлення Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького № 10 від 4 липня 2022 року за підписом в.о. голови профспілкового комітету Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького Пташинської Н.Ж. про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України.

23 грудня 2022 року, на виконання вимог ухвали суду від 31 жовтня 2022 року про витребування доказів, на адресу суду скеровано копії письмових документів: протоколу № 2 загальних зборів членів Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького від 30 березня 2022 року.

Згідно із протоколом № 2 загальних зборів членів Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького від 30 березня 2022 року вирішено на час воєнного стану в Україні надати право підпису будь-яких документів від імені профспілкового комітету профспілки усім членам профспілкового комітету, а також на підставі довіреності - в.о. голови профкому члену профспілки ОСОБА_4 . Також, надано право профспілковому комітету профспілки збиратись в міру виниклої потреби та приймати рішення відповідно до Статуту профспілки, яке оформлюється протоколом.

Відповідь Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького з копією протоколу №2 Загальних зборів від 30 березня 2022 року не стосується вирішення питання щодо надання згоди на звільнення позивача.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у 2021 році вийшли із Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького. Відтак, апеляційний суд прийшов до висновку, що це питання не розглянуте виборним органом первинної профспілкової організації.

Згідно із ч. 9 ст. 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Аналогічні роз`яснення містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 22 лютого 2024 року звернувся до Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького із запитом про розгляд питання щодо надання згоди чи відмови у наданні згоди відповідно до ст. 43 КЗпП України на звільнення ОСОБА_2 з посади лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького з 1 лютого 2022 року на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Профспілковий комітет зазначеної профспілки розглянув запит Львівського апеляційного суду та надав протокол № 8 від 20 березня 2024 року, з якого вбачається відмова у наданні згоди на звільнення з посади лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького Савчак О.І. на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з 1 лютого 2022 року.

Із вказаного протоколу вбачається, що ОСОБА_2 є членом профспілкового комітету Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІ епідеміології та гігієни ЛНМУ імені Данила Галицького.

Статтею 252 КЗпП України та ч.3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 1 жовтня 2013 року (справа № 21-319а13) та від 25 березня 2014 року (справа № 21-44а14).

Такий порядок передбачено у мирний час.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану норми ст. 43 КЗпП (розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації) не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Оскільки позивач ОСОБА_2 є працівником, обраним до профспілкового органу (профспілкового комітету), крім додержання загального порядку, її звільнення допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки.

З урахуванням встановленого, апеляційний суд ухвалою від 18 квітня 2024 року звернувся до Львівської обласної організації професійної спілки працівників охорони здоров`я України із запитом про розгляд питання щодо надання згоди чи відмови у наданні згоди відповідно до ст. 43 КЗпП України на звільнення ОСОБА_2 з посади лікаря-фтизіатра Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені ОСОБА_3 на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Зазначена профспілка надала суду відповідь, що Вільна профспілка Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького не належить до Професійної спілки працівників охорони здоров`я України і Львівська обласна організація професійної спілки працівників охорони здоров`я України та її виборні органи не є вищими по відношенню до профспілки, членом якої є ОСОБА_2 .

Відтак, відомості про те, що Вільна профспілка Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького входить в об`єднання профспілок України (асоціації, ради, федерації, конфедерації тощо), а також наявність щодо цієї профспілки вищих органів відсутні. Зазначене унеможливлює розгляд вищим виборним органом питання щодо одержання згоди на звільнення ОСОБА_2 за відсутності такого виборного органу.

Колегія суддів виходить із того, що питання щодо надання згоди на звільнення позивача 20 березня 2024 року розглянуте Профспілковим комітетом Вільної профспілки Спеціалізованої консультативної поліклініки фтизіопульмонологічного профілю НДІЕГ ЛНМУ імені Данила Галицького, який відмовив у наданні такої згоди (протокол № 8).

Обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 фактично відповідає змісту частини доводів позовної заяви та апеляційної скарги позивача, яким судом надана правова оцінка.

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого нормам трудового законодавства, фактичним обставинам справи.

Надана профспілковим комітетом відмова у звільненні ОСОБА_2 не містить належних правових аргументів, а обґрунтування зводяться до незгоди профспілкового органу з рішенням щодо ліквідації Поліклініки.

Тому належить зробити висновок, що позивача звільнено правомірно, з дотриманням процедури і порядку, передбачених чинним законодавством. Підстави для поновлення позивача на роботі не встановлені.

За відсутності підстав для задоволення вимоги про поновлення позивача на роботі не може бути задоволена похідна від неї вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають встановленим на підставі наявних доказів обставинам справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції не встановлені.

Керуючись: ст. ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 липня 2024 року.

Головуючий-______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________Н.П. Крайник _____________ Р.В. Савуляк