УХВАЛА

11 липня 2024 року

м. Київ

справа № 757/50721/23-ц

провадження № 61-9600ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі в. о. уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» Паламарчука Віталія Віталійовича на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 29 травня 2024 року у справі за заявою Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» Луньо Іллі Вікторовича про заміну способу виконання рішення суду у справі № 2-237/10,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк» (далі - АТ «МР Банк») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «МР БАНК» Луньо І. В. звернулось до суду з заявою про заміну способу виконання рішення суду у справі №2-237/10, в якій просило суд змінити спосіб виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2012 року у справі № 2-237/2010, а саме: «Для погашення заборгованості Приватного підприємства «Лекс» перед Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» за договором № 70-В/07 про відкриття кредитної лінії

від 26 березня 2007 року, що виникла станом на 16 серпня 2010 року, в сумі 12 031 800,00 доларів США (що складало 94 930 902,00 грн) звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 16 червня 2007 року, укладеним між закритим акціонерним товариством «Банк НРБ» і ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та зареєстрованим за № з-2794, а саме - належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 238,5 кв.м., жилою площею 126,8 кв.м., встановивши початкову ціну реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та способу його реалізації - шляхом продажу з прилюдних торгів.

Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва 22 листопада 2012 року зустрічний позов ПАТ «Дочірній Банк Сбербанк Росії», правонаступником якого є АТ «Міжнародний резервний банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Для погашення заборгованості ПП «Лекс» перед ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» за договором № 70-В/07 про відкриття кредитної лінії від 26 березня 2007 року, що виникла станом на 16 серпня 2010 року, в сумі 12 031 800 доларів США (що складало 94 930 902 грн.) звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 16 червня 2007 року, укладеним між ЗАТ «Банк НРБ» та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрованим за № з-2794, а саме - належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 238,5 кв.м., жилою площею 126,8 кв.м. з встановленням початкової ціни предмету іпотеки для його реалізації - 2 371 000 доларів США та способу його реалізації - шляхом продажу з прилюдних торгів.

Зазначив, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2012 року встановлено початкову ціну вартості іпотечного майна, яка визначена на момент укладення договору у червні 2007 року та визначено вартість предмета іпотеки (квартири АДРЕСА_1 ) в іноземній валюті, яка станом на 2012 рік становила 2 371 000 доларів США

Вказував, що на виконання зазначеного рішення суду 10 грудня 2013 року Печерським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 2-237/10.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Гречухом О. Я. від 03 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження № 41840425 з примусового виконання виконавчого листа № 2-237/10 від 10 жовтня 2013 року. В рамках виконавчого провадження державним виконавцем здійснено опис та накладено арешт на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що з 2007 року ціни на нерухоме майно змінилися, початкова ціна реалізації квартири не дозволяє визначити державному виконавцю вартість даної квартири за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна, заявник вважає, що є необхідність змінити спосіб виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2012 року у справі № 2-237/2010.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, у задоволенні заяви АТ «МР Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «МР БАНК» Луньо І. В. відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що заявлені вимоги про зміну способу та порядку виконання судового рішення не підлягають задоволенню, оскільки, змінивши спосіб та порядок виконання судового рішення, заявник фактично просить змінити рішення суду по суті та самостійно змінити спосіб захисту, передбачений статті 16 ЦК України, що суперечить законодавству України.

03 липня 2024 року засобами поштового зв`язку, з пропуском строку на касаційне оскарження, АТ «Міжнародний резервний банк» в особі в. о. уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк» Паламарчук В. В., звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення та постановити нове про задоволення заяви.

Безпосередньо у касаційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке мотивоване тим, що копію постанови Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, заявник отримав через електронну пошту 06 червня 2024 року, на підтвердження чого надає відповідні докази.

Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню, оскільки касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення заявнику оскарженої постанови апеляційного суду.

Разом з тим, перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судові рішення суду першої та апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви щодо зміни способу та порядку виконання судового рішення.

Судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва 22 листопада 2012 року, зустрічний позов ПАТ «Дочірній Банк Сбербанк Росії», правонаступником якого являється АТ «Міжнародний резервний банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 16 червня 2007 року, укладеним між ЗАТ «Банк НРБ» та ОСОБА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрованим за

№ з-2794, а саме - належну ОСОБА_1 квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 238,5 кв.м., жилою площею 126,8 кв.м. з встановленням початкової ціни предмету іпотеки для його реалізації - 2 371 000 доларів США та способу його реалізації - шляхом продажу з прилюдних торгів.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2012 року набрало законної сили та пред`явлено до виконання.

Відповідно до статті 124 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Порядок виконання судового рішення визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою третьою статті 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Поняття спосіб та порядок виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що обраний позивачем.

Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений. При цьому суд не може змінити зміст судового рішення або його суть.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 10 червня 2019 року у справі № 350/426/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 2-749/11/2229.

Таким чином, зміна способу та порядку виконання рішення - це визначена законодавством послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем, а також права і обов`язки суб`єктів виконавчого провадження під час їх вчинення. Судом мають вживатися нові заходи для реалізації рішення суду у разі неможливості його виконання у порядок й спосіб, що встановлений раніше.

Спосіб виконання рішення визначається на підставі встановлених у статті 16 ЦК України способів захисту цивільних прав, якими можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної шкоди (немайнової шкоди).

Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим.

При вирішенні питання про зміну способу виконання суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення.

Відтак, під час розгляду заяв про встановлення або зміну способу й порядку виконання рішення, судам слід мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

На стадії виконання рішення, суд не може застосувати інший спосіб правового захисту стягувача ніж той, що передбачений рішенням суду, оскільки в іншому випадку це означало б зміну суті рішення суду та застосування іншого способу правового захисту позивача без дотримання належної судової процедури розгляду відповідних позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої та апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви у розумінні статті 435 ЦПК України, доводи касаційної скарги таких висновків судів не спростовують.

Враховуючи викладене, підстави для скасування судових рішень першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Верховний суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що звернення АТ «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк» Луньо І. В. з заявою про зміну способу виконання рішення суду фактично є визначенням іншого способу захисту порушеного права й зміною самого судового рішення, що суперечить вимогам статті 435 ЦПК України, отже доводи касаційної скарги не приймаються судом до уваги.

У рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року визначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Таким чином, розглядаючи заяву, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази й надали їм належну оцінку, крім того, правильно встановили обставини справи, як наслідок ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,

від 10 лютого 2010 року).

Забезпечуючи єдність судової практики, Верховний Суд має стежити за тим, щоб не була втрачена сама суть доступу до правосуддя. Завданням Верховного Суду є вироблення правової традиції, згідно з якою безмотивне, неаргументоване відступлення від свого ж правового висновку є неможливим; це забезпечить стабільність судової практики, авторитет Верховного Суду, отже й судової влади в цілому.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити акціонерному товариству «Міжнародний резервний банк» в особі в. о. уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» Паламарчука Віталія Віталійовича строк на касаційне оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року у справі № 757/50721/23-ц.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі в. о. уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» Паламарчука Віталія Віталійовича на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року у справі за заявою Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» Луньо Іллі Вікторовича про заміну способу виконання рішення суду у справі № 2-237/10 відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара