ПОСТАНОВА

Іменем України

27 червня 2024 року м. Кропивницький

справа № 394/650/23

провадження № 22-ц/4809/922/24

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2024 року у складі головуючого судді Запорожець О. М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

11.08.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати право власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами, місце знаходження майна: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що в порядку спадкування посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 , свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 , видане Новоархангельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Голованівському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла сестра позивача - ОСОБА_4 , свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2 , видане Новоархангельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Голованівському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Сестра позивача, ОСОБА_4 , після розлучення з відповідачем з 2011 року відкрито, безперервно володіє будинком, поводячись як власник, місцезнаходження майна: АДРЕСА_1 .

За весь час коли його сестра - ОСОБА_4 , проживала у зазначеному будинку, ні в кого ніколи не виникало питань щодо того кому на праві власності належить цей будинок. Адже більше двадцяти років сестра проживала одна у «своєму» будинку. Відповідач залишив сестру позивача, створивши нову сім`ю, вибув з місця проживання і ніколи не навідувався, де він був і де проживав позивачеві і сестрі не було відомо, що випливає з довідки, виданої Новоархангельською селищною радою. ОСОБА_4 одна сама своїми силами продовжувала вести господарство, власними грошовими коштами здійснювала ремонт в приміщенні будинку для подальшого комфортного свого проживання в ньому, хто був власником даного будинку для батьків та родини не виникало ніяких питань, адже всі довіряли єдиній сестрі і всі разом підтримували її у спільному сімейному горі - смерті її сина. Відповідач по справі запевнив всіх, що після розірвання шлюбу він особисто займеться оформленням документів про право власності на будинковолодіння, в якому продовжувала проживати ОСОБА_4 і яке було придбано під час шлюбу за кошти подружжя і кошти їхньої родини.

Зазначає, що його сестра все своє життя, проживши в тяжкому смутку і горі після смерті дитини, а також тяжкої невиліковної хвороби, так і не дізналась, що проживає в чужому будинку, право власності на який оформлено на її колишнього чоловіка.

Вважає, що ОСОБА_4 добросовісно, заволоділа нерухомим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти будинком, поводячись як власник, починаючи з 2011 року, тобто більше десяти років та набула право власності на це майно за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (батька позивача) позивач являється єдиним спадкоємцем та правонаступником після смерті сестри та батька.

Вказує, що сестра ОСОБА_4 з 2011 року відкрито, безперервно володіла будинком, поводячись, як власник. Тобто давність володіння є добросовісною, адже сестра не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Та набула право власності на це майно за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, щоОСОБА_4 за життя до суду з позовом про визнання за нею права власності за набувальною давністю не зверталась та судами не ухвалювались з цього приводу жодних судових рішень.

Суд вказував, що право власності за набувальною давністю набувається лише за рішенням суду, положення ч. 4 ст. 344 ЦК України є імперативною нормою права і не допускає будь-яких відхилень від визначеного порядку набування права власності за набувальною давністю. Позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Суд зазначав, що померла ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 мають ідеальні частки по у спільному майні набутому в період шлюбу, а саме домоволодінні розташованому за адресою АДРЕСА_1 .

Суд вказував, що позивач в розумінні ч. 1 ст. 1262 ЦК України є спадкоємцем другої черги майна померлої ОСОБА_4 . Разом з тим позивачем не надано суду ні свідоцтва про право власності на спадщину, ні постанову приватного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину. Зверненню до суду з позовом має передувати вирішення питання про видачу спадкоємцю нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Також суд зазначив, що в разі звернення до суду з матеріально-правовою вимогою про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом позивач повинен вказати належного відповідача, а саме особу, яка прийняла спадщину, або може претендувати на спадкове майно, а у разі її відсутності відповідний орган місцевого самоврядування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 подав до Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення.

Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Вказує, що як спадкоємець за законом померлої ОСОБА_4 прийняв спадщину на домоволодіння. Померла ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 мають рівні частки у праві спільної пласності на майно, набуте в період шлюбу. Позивач, а до нього спадкодавець ОСОБА_4 , добросовісно заволоділи чужим майном і продовжували відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом більше десяти років, в зв`язку з чим набув право власності на вказане майно на підставі ст. 344 ЦК України.

Враховуючи, що позивач є спадкоємцем по закону після смерті ОСОБА_4 та своєчасно прийняв спадщину, інших спадкоємців немає, то право власності домоволодіння слід визнати за ним в порядку спадкування.

Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивача та його представника адвоката Бачук Е. С., які підтримали доводи апеляційної скарги, відповідача, який заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт Новоархангельськ Кіровоградської області, його батьком записано ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_6 світлокопія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.10).

ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в смт Новоархангельськ Кіровоградської області, її батьком записано ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_6 (а.с.11).

25 травня 1985 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 уклали шлюб (а.с.14).

Вказаний шлюб було розірвано 02 липня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новоархангельського районного управління юстиції у Кіровоградській області про що свідчить світлокопія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла в с. Торговиця Голованівського району Кіровоградської області (а.с.12).

17.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с.34-35).

Цього ж дня ОСОБА_3 (батько померлої) подав приватному нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини (а.с.36).

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру приватним нотаріусом Малютяк А. В. 17.12.2021 зареєстровано спадкову справу №68869232 після смерті ОСОБА_4 (а.с.33).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.13).

ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва №2382/ІІ на право особистої власності на жилий будинок, належить житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.17).

Згідно домової книги на житловий будинок по АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 та покійна ОСОБА_4 були зареєстровані в цьому будинку (а.с.18-20).

Відповідно до довідки Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області №1183 від 01.08.2022, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно була зареєстрована, починаючи з 26.08.1988 та до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 по АДРЕСА_1 . За цією адресою на момент смерті гр. ОСОБА_4 ніхто не був зареєстрований та не проживав. Покійна гр. ОСОБА_4 виписана у зв`язку зі смертю (а.с.32).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частини першої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Частинами першою, другою статті 1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частиною другою статті 1223 ЦК України визначено, що в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).

Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи та без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2021 року у справі № 677/1893/18, провадження № 61-18281св20.

У цій справ позивачем ставиться питання про визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після сестри - ОСОБА_4 .

Суд виходив з того, що позивач розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, суду не заявляв клопотань про залучення до участі у справі співвідповідача особу, яка прийняла спадщину, а у разі її відсутності відповідний орган місцевого самоврядування.

За вказаного суд правомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пред`явленням до неналежного складу відповідачів.

Висновки по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені судами за належного суб`єктного складу її учасників.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги.

Стаття 376 ЦПК України передбачає підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Зокрема, підставами для зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2024 року підлягає зміні в мотивувальній частині з підстав, зазначених у цій постанові.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 05 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко