Справа № 199/4541/24
(2/199/2405/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

01.07.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що сторони з 29 вересня 2017 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також позивач зазначає, що спільне життя у неї з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та обов`язки, що призводило до того, що шлюбні відносини, спільне проживання та ведення спільного господарства сторонами фактично припинено з 28 лютого 2022 року. Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим, просила шлюб розірвати.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 та 25 червня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотань позивача та відповідача у проведенні судового засідання в режимі відеоконференції.

Позивач у судове засідання не з`явилась, однак подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, своїм правом на подання відзиву не скористався. Натомість, направив до суду заяву, в якій він просить розглядати справу без його участі, проти задоволення позову не заперечує.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 247 ЦПК України, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної цивільної справи за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 29 вересня 2017 року між сторонами у справі було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області за актовим записом №198, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження.

Як встановлено судом в ході розгляду справи у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, не спростовується матеріалами справи і не заперечувалось сторонами, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем остаточно припинені, спільного господарства сторони не ведуть, не підтримують тісних стосунків, притаманних подружжю та сім`ї, що зробило існування шлюбу в кінцевому рахунку неможливим.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, СК України.

Так, відповідно до ст.ст.7, 18 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення.

Положеннями ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється і на підставі шлюбу.

Відповідно до ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Нормами ст.ст.24, 56 СК України, ст.51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість.

Згідно ст.104 СК України підставою для припинення шлюбу є його розірвання.

За змістом ст.ст.105-107, 109, 110 СК України така форма припинення шлюбу як його розірвання у випадку наявності у подружжя спільних неповнолітніх дітей, небажання подружжя за обопільною згодою подати до суду заяви про розірвання шлюбу можлива за позовною заявою одного з подружжя на підставі рішення суду.

У відповідності до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.ст.114, 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги ту обставину, що подружжя стосунки не підтримує, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені тривалий час та більше не відновлювались, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач в цьому підтримує позивача, сторони зберігати шлюб не бажають, враховуючи інтереси кожного з подружжя та їх спільних дітей, суд приходить до висновку, що шлюб сторін по даній справі розпався остаточно, відновлений бути не може, а тому підлягає розірванню.

Вирішуючи вимогу про залишення проживання спільної дитини сторін разом із позивачем, суд керувався наступним.

Так, як слідує зі змісту норм ст.55 Конституції України, ст.4 ЦПК України, ст.15 ЦК України, ст.ст.18, 160, 161 СК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити не тільки наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити не тільки чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем, а й встановити чи дійсно має місце порушення, невизнання, оспорювання такого права, свободи та/або інтересу позивача, яке потребує судового захисту. При цьому, обов`язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення та (або) оспорювання його прав та інтересів. Інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції України, законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004. Тобто необхідною умовою для вирішення спору сторін судом є, щонайменше, доведена наявність такого спору. В свою чергу, відсутність порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічні правові висновки неодноразово викладались на підтверджувались у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року по справі №910/12787/17, від 15 грудня 2021 року по справі №161/16130/17, від 10 травня 2022 року по справі №730/634/20, від 16 травня 2022 року по справі №522/10972/20, від 01 червня 2022 року по справі №755/17944/18.

Стосовно обставин правовідносин сторін у даній цивільній справі, то як слідує зі змісту позовної заяви, позивачем заявлено позовну вимогу про залишення проживання спільної дитини сторін разом із позивачем. Така позовна вимога фактично переслідує мету визначення місця проживання спільної дитини сторін з одним із батьків (позивачем), а отже може вирішуватись судом по суті лише за умови, що батьки дитини (сторони) не дійшли згоди, з ким із них буде проживати їх дитина. В той же час, означена позовна вимога позивачем мотивована в її позові виключно посиланням на відсутність спору між сторонами з приводу місця проживання їх дитини, відсутність у відповідача заперечень щодо проживання спільної дитини сторін разом із позивачем. За таких обставин, з огляду на наведені вище правові позиції, відображені у постановах суду касаційної інстанції, суд приходить до закономірного висновку про відсутність між сторонами у цивільній справі спору за вищевказаною позовною вимогою, відсутність порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, свободи та/або інтересу позивача, які б потребували судового захисту шляхом визначення місця проживання спільної дитини сторін з одним із батьків, в тому числі у тій формі і у той спосіб, про які просить суд позивач «залишення місця проживання спільних малолітніх дітей сторін із матір`ю (позивачем)».

З наведених вище підстав суд не приймає до уваги правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року по справі №200/952/18. Більш того, у відповідності до ст.263 ч.ч.1, 3 ЦПК України судове рішення, серед іншого, має бути законним, тобто ухваленим відповідно до норм матеріального права. В той же час, як на момент звернення позивача до суду із позовом, так і на момент його розгляду, ухвалення рішення суду відсутня норма матеріального права, яка б дозволяла суду вирішити позовну вимогу про «залишення місця проживання спільних малолітніх дітей сторін із матір`ю (позивачем)» за наведених вище судом обставин правовідносин сторін іншим шляхом, ані ж наведено судом вище, всупереч із нормою ст.161 СК України (наявність спору між батьками про місце проживання їх дитини). Не містить таку норму і згадувана вище постанова Верховного Суду.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, які складаються зі сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору в розмірі 1211,20 гривень, керуючись положеннями ст.ст.133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою при зверненні до суду судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1211,20 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.51 конституції України, ст.ст.3, 7, 18, 21, 24, 56, 104-107, 109, 110, 112-115 СК України, ст.ст.4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 142, 211, 223, 240, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ), та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ), зареєстрований 29 вересня 2017 року виконавчим комітетом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області за актовим записом №198, розірвати.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ), судовий збір в розмірі 1211,20 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко