справа № 619/3972/23
провадження № 2/619/53/24
РІШЕННЯ

іменем України

09 липня 2024 року Дергачівський районний суд Харківської області

у складі : головуючого судді - Остропілець Є.Р.

за участю секретаря судового засідання Носачової І.В.

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Дергачі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про поділ майна подружжя»,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дергачівського районного суду Харківської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в якому позивач просить в порядку поділу спільного майна визнати за нею право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначає, що з відповідачем ОСОБА_2 вони перебували у шлюбі з 17.08.1996 року. На теперішній час в провадженні Дергачівського районного суду перебуває позов про розірвання шлюбу.

На підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М., укладеному між ОСОБА_3 , як продавцем та покупцями ОСОБА_2 , що діяв від свого імені та як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що діяла як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 , передано у власність 31/100 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_2 та малолітній син ОСОБА_4 отримали у власність кожен по 31/200 частини зазначеного житлового будинку. В подальшому на підставі Рішення ХІІІ сесії VШ скликання Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 29.08.2011 року 31/100 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 виділено к окреме домоволодіння та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.09.2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 кожному на частину домоволодіння. Зазначений будинок було придбано за кошти, що отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 . Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу від 27.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М., згідно якого ОСОБА_2 , що діяв від свого імені та як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що діяла як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_2 . Продавці стверджують, що дана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та придбана шляхом приватизації. Квартира належить продавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром приватизації державного фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради 22.02.1999 року за реєстраційним №1-99-15997, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації 05.03.1999 року, зареєстрована у КП «ХМБТІ» 05.03.1999 року за реєстровим №П-1-32136 в книзі 1. Враховуючи, що відповідачу належить право власності на частину спірного житлового будинку позивач в порядку поділу спільного майна просить визнати за нею право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

25.09.2023 року до Дергачівського районного суду Харківської області представником відповідача адвокатом Константиновою Г.В. подано відзив в якому відповідач проти позову заперечує та зазначає, що частка житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є його особистою власністю на підставі наступного:

Квартира АДРЕСА_2 не є спільною сумісною власністю подружжя та належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром приватизації державного фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради 22.02.1999 року за реєстраційним №1-99-15997, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації 05.03.1999 року, зареєстрована у КП «ХМБТІ» 05.03.1999 року за реєстровим №П-1-32136 в книзі 1 в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а отже її частка, належна відповідачу є його особистою власністю.

Згідно договору купівлі-продажу від 27.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М., ОСОБА_2 , що діяв від свого імені та як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що діяла як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно договору купівлі-продажу від 27.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М., укладеному між ОСОБА_3 , як продавцем та покупцями ОСОБА_2 , що діяв від свого імені та як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що діяла як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 , передано у власність 31/100 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому на підставі Рішення ХІІІ сесії VШ скликання Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 29.08.2011 року 31/100 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 виділено к окреме домоволодіння та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.09.2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 кожному на частину домоволодіння.

Відповідач та позивач підтверджують, що 31/100 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . було придбано за кошти, що виручені від продажу квартири АДРЕСА_3 ,13

03.10.2023 року представником позивача адвокатом Тимошенко Д.В. подано відповідь на відзив в якому він зазначає, що відсутні підстави стверджувати, що спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 придбаний лише за кошти, що виручені від продажу квартири в зв`язку з чим вважає позовні вимоги обґрунтованими.

В підготовчому судовому засіданні представнику позивача було запропоновано уточнити позовні вимоги, оскільки до матеріалів справи долучено технічну документацію на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 виготовлену 27.09.20111 року, а представник відповідача зазначила, що житловий будинок, який зазначено в ній на теперішній час відсутній. Крім того судом з`ясовано, що позовні вимоги не містять зазначення площі житлового будинку та відповідних технічних позначень житлового будинку та надвірних будівель, що унеможливлює їх ідентифікацію. Крім того стороною по справі не залучено іншого співвласника.

Представником відповідача надано до суду акт депутата Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області від 08.04. 2024 року з якого вбачається, що при обстеженні будинку в результаті візуального огляду виявлено, що житловий будинок, позначений в технічному паспорті літ. А-1, загальною площею 100,3 кв.м., право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2008 року, відсутній.

Ухвалою суду від 10.06.2024 року явку позивача визнано обов`язковою.

Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, представник позивача надав до суду заяву, відповідно до якої позов підтримав повністю, наполягав на його задоволенні, просив розглядати справу у його відсутність, без фіксації технічними засобами.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, в поданій до суду заяві представник відповідача просила справу розглядати у її відсутність, проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав викладених у відзиві та в зв`язку із відсутністю в матеріалах справи документації на житловий будинок, актуальної на день розгляду справи, просила розглядати справу в її відсутність, без фіксації технічними засобами.

Суд, вважає можливим справу розглянути за відсутності сторін по справі.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31/100 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . була придбана за договором купівлі-продажу 27.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М., покупцями ОСОБА_2 , що діяв від свого імені та як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що діяла як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 .

Згідно договору купівлі-продажу від 27.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М., ОСОБА_2 , що діяв від свого імені та як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , що діяла як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 продали квартиру АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром приватизації державного фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради 22.02.1999 року за реєстраційним №1-99-15997, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації 05.03.1999 року, зареєстрована у КП «ХМБТІ» 05.03.1999 року за реєстровим №П-1-32136 в книзі 1 в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Згідно Рішення ХІІІ сесії VШ скликання Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 29.08.2011 року 31/100 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 виділено к окреме домоволодіння та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.09.2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 кожному на частину домоволодіння.

Відповідно до акту депутата Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області від 08.04. 2024 року при обстеженні будинку в результаті візуального огляду виявлено, що житловий будинок, позначений в технічному паспорті літ. А-1, загальною площею 100,3 кв.м., право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2008 року, відсутній. На земельній ділянці на даний час йде будівництво нового будинку.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 викладена правова позиція, що «у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно ч. 1 ст 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В позовній заяві позивач зазначає, що 31/100 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . були придбані за договором купівлі-продажу 27.06.2008 року за кошти саме від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром приватизації державного фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради 22.02.1999 року за реєстраційним №1-99-15997, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації 05.03.1999 року, зареєстрована у КП «ХМБТІ» 05.03.1999 року за реєстровим №П-1-32136 в книзі 1 в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Відповідач визнає даний факт та заперечує проти позову, зазначаючи, що кошти, отримані від продажу квартири, є його особистою власністю.

Таким чином у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, оскільки угоди про продаж квартири АДРЕСА_2 та купівлю 31/100 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 укладені в один день у одного нотаріуса с незначною різницею у часі, що підтверджує придбання відповідачем частини спірного житлового будинку за особисті кошти.

Між тим, відповідно до акту депутата Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області від 08.04. 2024 року при обстеженні будинку в результаті візуального огляду виявлено, що житловий будинок, позначений в технічному паспорті літ. А-1, загальною площею 100,3 кв.м., право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2008 року, відсутній. На земельній ділянці на даний час йде будівництво нового будинку.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), на яку посилався й заявник у касаційній скарзі, вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).

На підтвердження позовних вимог позивачем надано договори купівлі-продажу від 27.06.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М., укладений між ОСОБА_3 , як продавцем та покупцями ОСОБА_2 , що діяв від свого імені та як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що діяла як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 , згідно якого передано у власність 31/100 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ., Рішення ХІІІ сесії VШ скликання Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 29.08.2011 року 31/100 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 виділено к окреме домоволодіння та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.09.2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 кожному на частину домоволодіння, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 27.06.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М., згідно якого ОСОБА_2 , що діяв від свого імені та як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що діяла як законний представник малолітнього сина ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_2 , технічний паспорт на житловий будинок літ. А-1, площею 100,3 кв.м., за станом на 2011 рік, висновок про вартість майна житлового будинку загальною площею 100,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений за станом на 26.07.2023 року.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав (зокрема, права вимоги, яке виникло на підставі договору позики), за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.).

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 633/408/18 (провадження № 14-86цс22)).

Згідно ч.ч.1,5,6 ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, враховуючи, що позивачем пред`явлено позов про визнання права на частку в праві спільної власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 100,3 кв.м., що належить за договором купівлі-продажу від 27.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М., ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках, відсутність достовірних доказів щодо наявності спірного майна, його вартості та можливості поділу за визначеним позивачем способом, а також можливість порушення інтересів третіх осіб, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 потрібно відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

На підставі ст.ст. 15, 16, ЦК України, 69,70,71 СК України, ст. 41 Конституції України, керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 200, 206, 247, 259, 263-265, 268, 293, 315, 354 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є. Р. Остропілець