Дата документу 09.07.2024 Справа № 336/3450/13
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/3450/13 Головуючий у 1 інстанції: Савеленко О.А.
№ 22-ц/807/1218/24 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Камалова В.В.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11 квітня 2024 року у справі за заявою Акціонерного товариства «УкрСиббанк», заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення пропущеного строку на пред`явлення виконавчих листів,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11 квітня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою судуАТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою заяву задовольнити повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2013 року позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (поточне найменування АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «УКРСИББАНК») до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто солідарно з останніх на користь позивача суму боргу за кредитним договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.12.2006 року в сумі 156927 (сто п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот двадцять сім) грн. 00 коп. Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму витрат по оплаті судового збору 2452 (дві тисячі чотириста п`ятдесят дві) грн. 27 грн.

Шевченківським судом м. Запоріжжя на виконання вказаного рішення були видані виконавчі листи, які направлені на примусове виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області.

На примусове виконання виконавчого листа № 336/3450/13 від 22.07.2013 року, що виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя щодо стягнення з ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 156927 грн. 18.02.2016 року було відкрито виконавче провадження АСВП № 50347401.

На примусове виконання виконавчого листа № 336/3450/13 від 22.07.2013 року, що виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя щодо стягнення з ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 156927 грн. 17.02.2015 року було відкрито виконавче провадження АСВП № 46620890.

Судом першої інстанції було враховано, що за поясненнями представника банку про рух цих виконавчих проваджень банку не було відомо нічого, у зв`язку з чим вони неодноразово зверталися до виконавчої служби і лише в червні 2023 року від Центрального ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) отримали відповідь зі змісту якої вбачається, що вищевказані виконавчі листи було повернуто про що прийнято постанову 30.05.2019 року.

Згідно вищевказаної відповіді повторно виконавчий лист № 336/3450/13-ц від 22.07.2013 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» 156972,00 грн до відділу стягувачем не пред`являвся ( а.с. 29-30).

Суд першої інстанції критично поставився до наданих представником заявника копій клопотань, які нібито періодично надсилалися до виконавчої служби, що є правом судуз огляду на відсутність реєстрів поштової кореспонденції та описів вкладення до листів.

До того ж зі змісту відповіді наданої начальником Центрального відділу ДВС у місті Запоріжжі на адвокатський запит вбачається, що при перевірці журналу реєстрації загальної вхідної кореспонденції, клопотання від АТ «Укрсиббанк» за вих. 1903/18 від 18.12.2018; 1647/19 від 27,12.2019, № 279/20 від 17.02.2020, 279/21 від 02.08.2021; № 562/22 від 02.08.2022 до відділу не надходили. (а.с. 206).

За таких обставин суд першої інстанції зробив висновок про те, що доводи банку про те, що представники неодноразово зв`язувались з виконавчими службами про надання інформації про рух виконавчих проваджень спростовуються матеріалами справи.

Як зазначив суд першої інстанції відсутність будь-яких заходів щодо отримання інформації щодо ходу виконавчих проваджень з боку стягувача свідчить про втрату інтересу до отримання виконання.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, підставою для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк, це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк, виникла протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Сам по собі факт того, що рішення суду залишається невиконаним, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку, оскільки визначаючи строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання, законодавець був обізнаний, що рішення суду повинно виконуватися. Однак, законодавець визнав за необхідне обмежити строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання, тим чином забезпечуючи рівність сторін виконавчого провадження.

Зазначені висновки судом першої інстанції зроблені з огляду на те, що наявність норми Конституції України та положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про обов`язковість виконання судового рішення, не можуть бути єдиною достатньою підставою для поновлення пропущеного без поважних причин строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, так як вимагають добросовісної та законної поведінки кожного учасника судового процесу, у тому числі, і стягувача на стадії виконання судового рішення.

При цьому суд першої інстанції послався на міжнародну правозастосовну практику, за якою безпідставне та необґрунтоване поновлення строків порушує законні права та інтереси сторін і суперечить принципу (правової визначеності) права на справедливий суд, що закріплене в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (п. 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі "Устименко проти України" заява № 32053/13 ).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягувач не пропустив строки звернення за примусовим виконанням є суперечливими, позаяк у заяві сам стягувач просив поновити строки.

В будь-якому разі заявником не доведено наявність поважних причин для вирішення питання як про поновлення строків пред`явлення до виконання виконавчих листів так і для видачі їх дублікатів.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» Залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11 квітня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2024 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков