Судді Львівського апеляційного суду Савуляка Р.В. стосовно постанови колегії суддів Судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду від 08 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу за договором позики від 14.09.2021р. в розмірі 16 400 (шістнадцять тисяч чотириста) доларів США, 3% річних в розмірі 369 (триста шістдесят дев"ять) доларів США від простроченої суми боргу-всього 16 769 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 29.09.2022р. складає 613 218 (шістсот тринадцять тисяч двісті вісімнадцять) гривень 86 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6133 (шість тисяч сто тридцять три) гривень 00 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів дійшов висновків, що між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 вересня 2021 року укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала у позивачки грошові кошти в сумі 16400 доларів США, які зобов`язалася повернути позивачці частинами, зокрема 8000 доларів США до 25 вересня 2021 року та 8400 доларів США до 19 листопада (жовтня) 2021 року, що підтверджується відповідною розпискою, написаною відповідачкою, оригінал якої міститься в матеріалах справи (а.с.12).

Постановою Львівського апеляційного суду від 08 липня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 -адвоката Медвідь Василя Осиповича задоволено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року скасовано.

Ухвалено нове рішення.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Скасовано заходи забезпечення позову згідно ухвали Франківського районного суду м.Львова від 14 листопада 2022 року у цивільній справі № 465/5479/22 у вигляді арешту на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 37,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, яка на праві власності з часткою 1/1 належить ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 9199,50 грн. ( Дев`ять тисяч сто дев`яносто дев`ять грн.. 50 коп.) за оплату судового збору при поданні апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції зазначив, що в оригіналі розписки відсутнє слово повернути, календарна дата - 19 листопада 2021 року, на яку послався суд першої інстанції відсутня.

Також апеляційним судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 написала розписку під тиском, грошей у позику не брала, хоча отримала ювелірні вироби від ОСОБА_1 на суму 8000 доларів США для реалізації, однак покупці не повернули її кошти за ювелірні вироби, чим поставили відповідачку у складне становище.

З врахуванням встановленого суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що між сторонами склалися інші правовідносини ніж договір позики.

З таким висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна із наступних підстав.

Відповідно до чч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (п.7.43 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року №924/1473/15).

Неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (п.83 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року№487/10128/14-ц).

Подібні за змістом висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19 та постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі №459/312/19.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Згідно правової позиції Верховного Суду висловленої у Постанові від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц, найменування документа не є визначальним при встановленні правової природи боргового документа, іншими словами зміст превалює над формою; боргова розписка підтверджує не домовленість про передачу грошей у майбутньому, а факт заборгованості та зобов`язання із її повернення.

Як убачається з матеріалів справи 14 вересня 2021 року ОСОБА_2 написала розписку такого змісту:

Я, ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3 кошти сумою шістнадцять тисяч чотириста доларів США (16 400 доларів США).

Паспорт НОМЕР_3 виданий Франківським РВ ЛМ УМВС України у Львівській області 18 вересня 1998 року прож. за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язуюсь 8000 доларів США (вісім тисяч доларів США) до 25 вересня 2021 року, а 8400 (вісім чотириста) до 19 жовтня.

14.09.2021р. підпис.

Копія паспорта залишаю

Готова виконати свої зобов`язання.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що 14 вересня 2021 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого відповідачка ОСОБА_2 взяла у позивачки ОСОБА_1 в борг 16 400 (шістнадцять тисяч чотириста) доларів США, які зобов"язувалася повернути частинами, зокрема 8 000 (вісім тисяч) доларів США до 25 вересня 2021 року, а 8 400 (вісім тисяч чотириста) доларів США, до 19 жовтня 2021р.

В суді апеляційної інстанції 10 червня 2024 року ОСОБА_1 підтвердила факт надання нею в борг ОСОБА_2 14 вересня 2021 року 16400 доларів США з обов`язком повернути частинами: 8000 доларів США до 25 вересня 2021 року, а 8400 доларів США до 19 жовтня 2021 року.

Зазначені кошти відповідачка, з її слів, позичала для своєї дочки, яка потрапила у складу життєву ситуацію (в халепу), а також для потреб її матері, яка була тяжко хвора. На початках позивачка обіцяла повернути її обумовлену в розписці суму, а в подальшому, стала уникати її, блокувати мобільний телефон, що спонукало її звернутися з позовом до суду.

Факт написання розписки ОСОБА_2 під тиском, ОСОБА_1 категорично заперечила в суді апеляційної інстанції, як і ту обставину, що вона давала відповідачці ювелірні вироби під реалізацію.

В суді першої інстанції представник відповідачки ОСОБА_4 не заперечував договору позики між сторонами на суму 8000 доларів США із запевненням від імені відповідачки повернути зазначені суми (а.с.114).

За таких обставин, суд першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів дійшов обґрунтованого висновку про укладення між сторонами 14 вересня 2021 року письмового договору позики, відповідно до якого ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 16 400 доларів США, які остання зобов`язалася повернути позивачці частинами, зокрема 8 000 доларів США до 25 вересня 2021 року та 8 400 доларів США до 19 жовтня 2021 року.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

У розписці зазначена дата її складання, отримання відповідачкою грошових коштів та суму цих коштів, а також обов`язок відповідачки повернути обумовлену в розписці суму частинами у визначений час.

Умови, обумовлені сторонами в розписці, за своїм змістом, відповідають умовам договору позики і зазначена розписка засвідчує наявність між позивачкою і відповідачкою правовідносин саме за цим договором.

Наявність оригіналу розписки у позивачки свідчить про те, що свої зобов`язання за договором позики відповідачка не виконала.

Відсутність у розписці слова повернути не свідчить про відсутність обов`язку ОСОБА_2 виконати свої зобов`язання за договором позики перед ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_2 (яка писала розписку власноруч) вказала на свій обов`язок виконати зобов`язання за договором позики, тобто повернути отримані кошти у конкретно зазначені нею строки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідачки та її представника про складання розписки від 14 вересня 2021 року під тиском, неотримання коштів за договором позики, та наявності інших правовідносин ніж сторонами.

Враховуючи, що єдині правовідносини, які склалися між сторонами,- це відносини з позики грошових коштів, а також те, що відповідачка не надала доказів виконання повернення коштів у визначених борговою розпискою строк та сумі яка там зазначена, то наявні підстави для стягнення заборгованих сум.

Отже, з огляду на викладене, постанову Львівського апеляційного суду від 08 липня 2024 року не можна вважати законною та обґрунтованою, такою, що відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості.

Суддя Львівського

апеляційного суду Савуляк Р.В.