Справа № 570/1665/24
провадження № 4-с/570/4/2024
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

19 червня 2024 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю скаржника ОСОБА_1 ,

його представника адвоката Савурка О.В.,

представників ДВС Гуменюка А.А.,

ОСОБА_2 ,

секретаря судового засідання Полюхович М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.С.Петлюри, 10/ цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що державний виконавець безпідставно відкрив виконавче провадження ВП №74465529 від 18 березня 2024 року, представник скаржника адвокат Олександр Савурко у поданій до суду 05 квітня 2024 року скарзі просить:

???визнати неправомірними дії державного виконавця Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Остапович Анни Олегівни щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 74465529 від 18.03.2024,

???скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 74465529 від 18.03.2024 державного виконавця Рівненського відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з виконання постанови Рівненського районного суду Рівненської області N? 570/3176/22 від 27.09.2022 про стягнення із ОСОБА_1 штрафу в розмірі однієї тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн на користь держави.

Представник особи, дія якого оскаржується, у відзиві на скаргу стверджує, що доводи скарги не находять свого підтвердження, тому у скарзі необхідно відмовити.

Скаржник у суді скаргу підтримав повністю.

Його представник адвокат Олександр Савурко, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 74465529 Рівненського відлілу ДВС підлятає до скасування судом за наступних обставин.

Відповідно до п.6 ст.38 КУпАП, адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ст.130 цього Кодексу, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.

У зв?язку з тим, що адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вчинив 27 червня 2022 року і строк накладення один рік з дня його вчинення сплив на момент набрання судовим рішенням законної сили, то стягнення не підлягає до виконання.

Представник ОСОБА_3 скаргу не визнає.

По суті показала, що у неї на виконанні перебуває виконавче провадження № 74465529 з примусового виконання постанови Рівненського районного суду Рівненської області №? 570/3176/22 від 27.09.2022 про стягнення із ОСОБА_1 на користь держави штрафу в розмірі 17 000 грн.

Перевіривши постанову суду на відповідність ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» встановила, що виконавчий документ їй відповідає, внаслідок чого було відкрите виконавче провадження.

Представник ОСОБА_4 скаргу не визнає, вважає дії державного виконавця ОСОБА_2 такими, що прийняті в порядку та в спосіб, передбаченими законодавством, а постанову про відкриття виконавчого провадження чинною, та такою, що не підлягає скасуванню.

Суд встановив такі обставини.

27 вересня 2022 року скаржник притягнутий до адміністративної відповідальності постановою Рівненського районного суду Рівненської області і застосоване стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доході громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, однак даний виконавчий документ не набрав законної сили через його оскарження в апеляційній інстанції.

24 листопада 2023 року Рівненський апеляційний суд залишив вказану постанову без змін.

06 лютого 2024 року подана заява стягувача про примусове виконання рішення суду.

18 березня 2024 року винесені постанови про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору, про арешт коштів боржника на суму 1 900 грн.

До вказаних правовідносин суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»: Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з ч.1 ст.12 цього Закону виконавчі документи можуть бути пред?явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за яким стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред?явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Суд, заслухавши їх пояснення, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Розглядаючи справу, суд забезпечив учасникам судового розгляду рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Скаржник скористався правовою допомогою.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі ст.1 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.Аналогічні положення містяться і в статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ. Тобто, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

У відповідності до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державний виконавець, відповідно до ч.2 ст. 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Таким чином, керуючись нормами чинного законодавства, державний виконавець діє на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Суд вважає помилковим аргумент скаржника про те, що адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ст.13 цього Кодексу, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення. /ч.6 ст.38 Кодексу України про адміністративні правопорушення/, оскільки це строк до притягнення до відповідальності, а не строк виконання рішення.

Стягувач мав пред?явити виконавчий документ у проміжку часу з 24.11.2023 по 23.02.2024. Заява стягувача про примусове виконання рішення суду датується 06.02.2024, таким чином строк пред`явлення виконавчого документу до виконання не був пропущений і дії виконавця є правомірними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ст.388 ЦПК України та згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" №6 від 07 лютого 2014 року.

У зв`язку з відмовою у задоволенні скарги судові витрати, пов`язані з її розглядом, покладаються на заявника.

З огляду на викладене, керуючись ст.447, 450, 451 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у скарзі ОСОБА_1 на дії державного виконавця.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 15 днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не вручена у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому повного тексту ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Суддя: Кушнір Н.В.