Справа № 168/163/24
Провадження № 2/168/103/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 року смт. Стара Вижівка

Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Сухоручко Ю.О.,

секретар судового засідання Таксюк О.С.,

розглянувши в смт. Стара Вижівка в залі суду у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , Старовижівської селищної ради Ковельського району Волинської області, про визнання права власності на нерухоме майно колгоспного двору-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач звернувся до суду з позовом до Старовижівської селищної ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно колгоспного двору

Свої вимоги обґрунтовує тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 . За життя за ОСОБА_4 значився житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відносився до типу колгоспного двору. Після смерті ОСОБА_4 зазначений будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами як майно колгоспного двору належав його учасникам: матері позивача, як голові двору ОСОБА_5 , братам ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , позивачу, сестрі позивача ОСОБА_2 , дідові- ОСОБА_7 , бабі ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності.

Також зазначає, що до 15 квітня 1991 року не втратив права на частку в майні колгоспному двору і воно зберігалося після припинення існування колгоспних дворів, оскільки постійно проживав та здійснював ремонтні роботи по будинковолодінню. Оформити право власності на будинковолодіння не може через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, оскільки батьки будували будинок самостійно, а також домоволодіння станом на 01.07.1990 року мав статус колгоспного двору.

Крім того вказує, що відповідач ОСОБА_3 на власність колгоспного двору не претендує, жодних претензій до даного майна не має та не заперечує щодо визнання права власності на спадкове майно в цілому за позивачем.

Рух справи в суді.

Позовна заява надійшла до суду 14.02.2024 року.

04.03.2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та витребувано спадкову справу.

21.03.2024 року ухвалою суду залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог.

10.04.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позиція учасників провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 47,61, 74).

Представник відповідача Старовижівської селищної ради у судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій вказує, що селищна рада просить провести судове засідання за його відсутності (а.с. 42).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позов визнав (а.с.43).

Третя особа ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає ( а.с. 59).

Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України суд розглядає справу без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи визнання відповідачами позову, суд відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Згідно із свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 27.05.1975 року, виданого Поліською сільською радою Старовижівського району, ОСОБА_10 (зазначено російською мовою) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 14.12.2023 року, виданого повторно Ковельським відділом ДРАЦС у Ковельському районі Волинської області Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8).

Згідно з архівною довідкою Ковельської РДА Волинської області від 09.10.2023 року, в погосподарських книгах за 1971 - 1973 роки значиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , після його смерті головою сім`ї значиться його дружина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з останньою проживали: сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , батько ОСОБА_7 1886 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , мати ОСОБА_8 , 1884 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Господарство відноситься до суспільної групи колгоспники (а.с. 13).

Згідно з копією актового запису про смерть №7 від 04.02.1972 року,

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 77).

З довідки, виданої Старовижівською селищною радою №251/08.02 від 11.10.2023 року вбачається, що з погосподарської книги №8 за 1974 - 1976 року значиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 - голова сім`ї, члени сім`ї: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 14).

Відповідно до копії акту виконкому Поліської сільської ради від 02.06.1975 року, вбачається, що після смерті ОСОБА_5 проведені опис та оцінка майна домоволодіння померлої, згідно з яким значиться житловий будинок та зазначені члени сім`ї неповнолітні діти, які проживали разом із ОСОБА_5 на день її смерті: ОСОБА_3 , 1962 року народження, ОСОБА_2 , 1964 року народження, ОСОБА_1 , 1968 року народження (а.с. 9,10).

Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру, спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилась (а.с. 38 40).

Відповідно до Виписки з погосподарської книги №6 за 2016 - 2013 роки, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 (а.с. 12).

Згідно з відповіддю ЦНАПу Старовижівської селищної ради від 04.04.2024 року позивачу роз`яснено, що зареєструвати право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 неможливо, оскільки на підставі поданих документів не має змоги встановити набуття речових прав на нерухоме майно ( а.с. 57).

Технічний паспорт на нерухоме майно, а саме на житловий будинок в АДРЕСА_1 позивачем виготовлений (а.с. 15-18).

Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті).

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося;

в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору;

г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України Про введення в дію Закону Про власність, загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. (Постанова Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15 ).

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

За змістом статті 525, частини другої статті 548 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття - дня смерті спадкодавця.

Разом з тим згідно із частиною першою статті 563 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі смерті члена колгоспного двору спадкування майна двору не відкривається

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Судом встановлено, що колгоспний двір був припинений 15.04.1991 року, станом на 15.04.1991 року головою двору (домогосподарства) був ОСОБА_1 , що підтверджено випискою з погосподарської книги (а. с. 12). Також встановлено, що домоволодління належало батькам позивача та значилось як господарство колгоспників, оскільки матір працювала в колгоспі « ОСОБА_11 » ( а.с. 13).

Відповідно до вимог ч.2 ст.123, ч.1 ст.120 ЦК України (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, розмір частки члена колгоспного двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Відповідно до положень Закону УРСР «Про сільську Раду народних депутатів трудящих УРСР» від 02.06.1968 року, кожна сільська рада вела погосподарські книги. В заглавній частині особистого рахунку записувались прізвище, ім`я по батькові глави сім`ї, на ім`я якого відкрито особовий рахунок, він і був власником будинку, іншим чином реєстрація власності в сільській місцевості передбачена не була за виключенням договорів дарування, міни, купівлі-продажу, пожиттєвого утримування, спадкування. З введенням в дію Закону України «Про власність» 1991 року та ЦК України 2003 року будь-якого іншого порядку реєстрації збудованих до 15 квітня 1991 року в сільській місцевості домоволодінь або їх перереєстрації не передбачається, самовільно збудованими вони також не являються так як будувалися і реєструвались згідно діючого на той час законодавства.

Частиною 1 статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Оскільки на час смерті ОСОБА_5 (1975 рік) діяв ЦК УРСР, відповідно до вимог ст. 112, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам; за положеннями ст.120 майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності та ст.563 в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається.

Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах.

Суд враховує, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Таким чином, право власності на житловий будинок як майно колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні перетворилося на власність членів припиненого колгоспного двору, в даному випадку голови колгоспного двору позивача ОСОБА_1 .

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. У зазначений строк за витребуванням частки з майна колишнього колгоспного двору члени домоволодіння не звертались.

Отже, право власності на житловий будинок не потребувало державної реєстрації, оскільки відповідно до діючого на той час законодавства, такої вимоги щодо власності колгоспного двору не існувало.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно зі ст.ст.41,55 Конституції Україниправо приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК Україниє відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судоверішення уцивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Визнання за позивачем права приватної власності не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, із врахуванням визнання відповідачами позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

Керуючись статтями 120, 123, 549, ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 15, 16, 316, 319, 321, 328 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 13, 76- 80, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , Старовижівської селищної ради Ковельського району Волинської області, про визнання права власності на нерухоме майно колгоспного двору - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на нерухоме майно колишнього колгоспного двору, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач 1: ОСОБА_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач 2: Старовижівська селищна рада Ковельського району Волинської області, юридична адреса: Волинська область, Ковельський район, смт. Стара Вижівка, пл. Миру, буд. 3;

Третя особа 1: ОСОБА_9 , яка зареєстрована: АДРЕСА_3

Суддя Старовижівського районного суду

Волинської області Ю.О. Сухоручко