Ухвала

10 липня 2024 року

м. Київ

справа № 128/179/22

провадження № 61-9167 ск 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ситнік О.М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 30 квітня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області, Мурованокуриловецького селищного голови Цибульської Галини Миколаївни, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунального підприємства «Мурованокуриловецька центральна районна лікарня», про визнання незаконними та скасування розпоряджень про звільнення, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

1. У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

2. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 31 січня 2022 року прийняв даний позов до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

3. 19 грудня 2023 року від ОСОБА_1 надійшла позовна заява в новій редакції.

4. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 30 квітня 2024 року відмовив в прийнятті заяви представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Куцого Р. А. про збільшення позовних вимог, а також відмовив в залученні до участі у справі в якості співвідповідача Мурованокуриловецької селищної ради.

5. ОСОБА_1 подала до апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 30 квітня 2024 року, в якій просила скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині відмови в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

6. Вінницький апеляційний суд постановою від 13 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 30 квітня 2024 року залишив без змін.

7. У червні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана її представником ОСОБА_2 , на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 30 квітня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2024 року, у якій скаржниця просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

8. Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржниця вказує на те, що судом апеляційної інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права.

9. Так, скаржниця зазначає, що суд першої інстанції свою відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог мотивував тим, що в поданій заяві про збільшення позовних вимог наявна одночасна зміна і предмета і підстав позову. З такою позицією погодився суд апеляційної інстанції. Однак на думку скаржиці, в позовній заяві про збільшення позовних вимог, яка по суті є збільшенням підстав позову, у прийнятті якої судом відмовлено, предмет позову не змінився, позивачка просила визнати її звільнення незаконним та поновити її на роботі, а от підстава позову (обставини) збільшилась. Отже в позовній заяві про збільшення позовних вимог збільшені підстави позову, а предмет позову не змінювався.

10. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

11. Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України).

12. Відповідно до частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

13. Також частиною третьою цієї ж статті передбачено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

14. Частиною першої статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

15. Із змісту частин 2, 3 статті 49 ЦПК України вбачається, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

16. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір попередньо поданих вимог майнового характеру, відповідно заявленої ціни позову.

17. Крім того, загальні положення ЦПК України вказують, що підстава позову це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача.

18. Предмет позову це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію.

19. Підстава позову це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування.

20. Так, Верховний Суд у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19 зробив висновок: «позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Одночасна зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.

21. Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що 27 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила: 1) визнати незаконними та скасувати: розпорядження Мурованокуриловецького селищного голови Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області №390-ОС від 24 грудня 2021 року про дострокове розірвання контракту та звільнення ОСОБА_1 , директора КНП «Мурованокуриловецька центральна районна лікарня» Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області із займаної посади з 24 грудня 2021 року з підстав передбачених контрактом (пункт 8 статті 36 КЗпП України); розпорядження Мурованокуриловецького селищного голови Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області №391-ОС від 24 грудня 2021 року про внесення змін до розпорядження від 24 грудня 2021 року №390-ОС «Про дострокове розірвання контракту та звільнення директора КНП «Мурованокуриловецька центральна районна лікарня» Вікторії Гук»; 2) поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора КНП «Мурованокуриловецька центральна районна лікарня».

22. Також встановлено, що порівняно з позовною заявою ОСОБА_1 , яка надійшла на адресу суду 27 січня 2022 року, «позовна заява про збільшення позовних вимог», яка була подана 19 грудня 2023 року, містить дві нові вимоги: 1) визнати незаконним та скасувати рішення №1818 від 06 грудня 2021 року 17 сесії 8 скликання Мурованокуриловецької селищної ради «Про дострокове розірвання контракту та звільнення директора КНП «Мурованокуриловецька центральна районна лікарня» ОСОБА_1 ; 2) стягнути з КНП «Мурованокуриловецька центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу. Тобто подана ОСОБА_1 заява про збільшення позовних вимог, незважаючи на таку її назву, фактично такою не є, оскільки у цій заяві не порушується питання про збільшення кількісних показників за тією ж самою вимогою майнового характеру, яка, в свою чергу, серед первісних позовних вимог відсутня (позивачка звернулася з двома вимогами немайнового характеру).

23. Отже, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що подана в новій редакції позовна заява із «збільшеними позовними вимогами» є фактично поданням окремого позову з іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість прийняття до розгляду судом першої інстанції вказаної заяви.

24. Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 пред`явила нові позовні вимоги, з іншим предметом та підставами позову.

25. Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з вищенаведеним правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові.

26. Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, зводяться до незгоди скаржниці з установленими апеляційним судом обставинами справи і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

27. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

28. В постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

29. Отже, доводи касаційної скарги не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

30. Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

31. Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильне застосування норм права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 30 квітня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 13 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Мурованокуриловецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області, Мурованокуриловецького селищного голови Цибульської Галини Миколаївни, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Комунального підприємства «Мурованокуриловецька центральна районна лікарня», про визнання незаконними та скасування розпоряджень про звільнення, поновлення на роботі.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

Є. В. Петров

О. М. Ситнік