КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3602/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2023 року, ухвалене під головуванням судді Муранової-Лесів І.В.,

у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , малолітнього ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , третя особа: Київське квартирно-експлуатаційне управління, про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

встановив:

У грудні 2021 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області звернулась Військова частина НОМЕР_1 з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення.

У червні 2022 року позивачем подано уточнену позовну заяву про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Вимоги позову мотивує тим, що 31 січня 2019 року Міністерством оборони України видано наказ №40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України».

01 лютого 2019 року на підставі цього наказу начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України. На виконання вище вказаного порядку наказом командира військової частини НОМЕР_1 №173/нагп від 31 липня 2019 року службове (штатно-посадове) житло закріплено за посадою головного старшини військової частини НОМЕР_1 .

Наказом начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 28 вересня 2018 року №42-РС старшого прапорщика ОСОБА_1 призначено головним старшиною військової частини НОМЕР_1 .

31 липня 2019 року ОСОБА_1 подав на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт, у якому просив надати йому з сім`єю у складі чотирьох осіб службове (штатно-посадове) житло. 01 серпня 2019 року на підставі Договору надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла від 01 серпня 2019 року, укладеного між військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , останньому на строк проходження ним військової служби на посаді головного старшини у військової частини НОМЕР_1 надано для тимчасового проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі укладеного договору відповідач разом із членами сім`ї заселився у зазначене житлове приміщення.

Наказом начальника Головного інформаційно-телекомунікаційного вузла № 24-РС від 15 червня 2021 року відповідача, майстер-сержанта ОСОБА_1 , головного старшину у військової частини НОМЕР_1 звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18 червня 2021 року № 118 відповідача виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, проте службове (штатно-посадове) житло у передбачений Договором строк відповідач разом із членами сім`ї не звільнив.

Зазначає, що 17 серпня 2021 року військовою частиною НОМЕР_1 відповідачу вручено Претензію №832 з проханням звільнити займане ним службове (штатно-посадове) житло за адресою: АДРЕСА_1 . Відповіді на зазначену претензію позивач не отримував, відповідач разом із членами сім`ї не звільнив займане ним службове (штатно-посадове) житло.

Мотивуючи наведеним, просить суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішення, в/ч НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість ухваленого рішення.

Вказує, що старший прапорщик ОСОБА_1 та члени його сім`ї набули статусу користувача службовим (штатно-посадовим) житлом з відповідним обсягом прав та обов`язків встановлених Договором. Пунктом 1.1 договору передбачено, що у зв`язку із незабезпеченістю житлом у Київському гарнізоні військова частина НОМЕР_1 надає користувачу на строк проходження ним служби на посаді головного старшини в/ч НОМЕР_1 для тимчасового проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Пунктом 3.12 договору установлено, що користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом з членами сім`ї у разі переведення на іншу посаду або звільнення з військової служби (при цьому дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено).

Зазначає, що договором не передбачено жодних умов, за яких при звільненні користувача за ним зберігається попереднє службове (штатно-посадове) житлове приміщення, між сторонами не укладено жодних додаткових угод щодо зміни умов договору.

Стверджує, що сукупність вказаних фактів свідчить про порушення умов Договору ОСОБА_1 та протиправне зайняття з 18 липня 2021 року службового (штатно-посадового) жилого приміщення, закріпленого за посадою головного старшини в/ч НОМЕР_1 .

Вказує, що добровільно укладаючи договір, сторони зобов`язались виконувати передбачені вказаним договором умови. Оскільки відповідач звільнений із військової служби, відтак він разом з членами сім`ї був зобов`язаний виселитись із вказаного житлового приміщення. Однак всупереч умовам договору та надісланої військовою частиною НОМЕР_1 претензії ОСОБА_1 разом із членами сім`ї не виконав умови договору і не звільнив надане йому у користування службове (штатно-посадове) житло.

Звертає увагу, що чинне законодавство не передбачає можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України. Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 27 липня 2021 року у справі №154/1331/20-ц.

Вказує, що відповідач має право на отримання житла для постійного проживання його та членів його сім`ї, яке гарантоване положеннями статті 47 Конституції України, статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Відповідач залишився на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 для отримання житла. Його право на отримання житла в порядку черговості не є порушеним.

Зазначає, що неможливо погодитись із висновками суду першої інстанції про те, що накази МОУ від 31 січня 2019 року №40 та від 19 лютого 2020 року №51 "Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців ЗСУ" не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки такі не були скасовані чи визнані недійсними у встановленому законом порядку.

Мотивуючи наведеним, просить суд скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2023 року, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

26 січня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив адвоката Поліщук М.І., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на апеляційну скаргу.

Вказує, що не погоджується із доводами апеляційної скарги.

Зазначає, що вислуга років відповідача становить 28 років 04 місяці 10 днів. Відповідач перебуває на квартирному обліку разом з членами сім`ї. Відповідно до законодавства військовослужбовці можуть бути забезпечені постійним або службовим житлом.

Вказує, що статус штатно-посадового житла не передбачений законодавством України. Позивачем застосовано "іншу категорію" службового житла, не передбачену нормами чинного законодавства.

Уважає, що позивач фактично зробив незаконну підміну поняття "службове житло" поняттям "службове штатно-посадове житло", хоча фактично це і є службове житло і до нього застосовуються лише норми чинного законодавства.

Вказує, що наказ МОУ від 31 січня 2019 року №40 "Про проведення експерименту із забезпеченням службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України" та накази Міністерства оборони України від 19 лютого 2020 року №51 "Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України" та накази МОУ від 19 лютого 2020 року №52 "Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України" не були зареєстровані в Міністерстві юстиції України.

Звертає увагу, що рішенням Бориспільської міської ради Київської області від 23 серпня 2019 року №653 "Про включення до числа службових квартир за гарнізоном міста Києва" зазначено про те, що квартира за адресою АДРЕСА_1 включена до числа службових квартир у місті Бориспіль за гарнізоном міста Києва - підстава лист Квартирно-експлуатаційного управління від 24 червня 2019 року №517/9248. Судом першої інстанції визначено, що дії позивача сприяли порушенню встановленого порядку вселення у службове жиле приміщення, оскільки не було видано у встановленому порядку ордер.

Вказує, що судом першої інстанції правильно враховано норму Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 року, відповідно до якої військовослужбовці, що мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу. Позивачем не було виконано норму Інструкції та не було ініційовано питання переведення зазначеного житла із службового в постійне після звільнення відповідача - інваліда війни ІІ групи.

Вказує, що згідно статті 125 Житлового кодексу України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок війни та осіб з інвалідністю І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб.

Вказує, що позивач створив цивільно-правові відносини стосовно житлових прав, оформивши договір, який не мав право укладати. Питання надання житла відноситься до сфери житлового права, виникають житлові правовідносини, які регулюються Житловим кодексом України та повинні відповідати йому, та виданим на його виконання іншим нормативно-правовим актам.

Стверджує, що в цьому випадку правовідносини щодо вселення та виселення з житлових приміщень мають природу житлових правовідносин відповідно до Житлового кодексу України, а не цивільно-правових, які регулюються Цивільним кодексом України.

Звертає увагу, що наказ МОУ від 31 січня 2019 року №40 "Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України", наказ МОУ від 19 лютого 2020 року №51 "Про продовження проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженого начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 01 лютого 2019 року. Вказаний порядок підписано посадовою особою, тому його взагалі не можна уважати нормативно-правовим актом.

Окрім цього, Порядок проведення експерименту із забезпеченням службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України суперечить наказу Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року №380 "Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями" та постанові КМУ від 03 серпня 2006 року №1081 "Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями".

В обґрунтування відзиву посилається на постанову Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі №705/381/22.

Мотивуючи наведеним, просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

13 лютого 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення Київського квартирно-експлуатаційного управління. За змістом письмових пояснень убачається, що Київське квартирно-екплуатаційне управління підтримує доводи апеляційної скарги та просить її задовольнити.

Зазначає, що штатно-посадове житло не надається військовослужбовцю для постійного проживання чи під час проходження військової служби, право на нього військовослужбовець має виключно під час перебування на відповідній посаді. Тобто договір укладався на строк перебування старшого прапорщика ОСОБА_1 на посаді головного старшини військової частини НОМЕР_1 .

Вказує, що відповідач всупереч умовам договору, а саме після припинення дії договору, спірне штатно-посадове житло не звільнив.

Уважає, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року, відповідно до якої кожна фізична і юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відтак, вимога позивача про виселення відповідачів в контексті зазначеної норми відповідає способу судового захисту, передбаченого статтею 16 ЦК України, що полягає у спонуканні відповідачів до виконання зобов`язання.

Просить рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник скаржника - ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримала, просила суд її задовольнити.

Адвокат Поліщук М.І., яка діє в інтересах відповідачів, проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила відмовити у її задоволенні, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що жоден із наказів Міністерства оборони України ( №40 від 31 січня 2019 року, №51 від 19 лютого 2020 року), а також «Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», не були зареєстровані у Міністерстві юстиції України відповідно до вимог Указу Президента України від 3 жовтня 1992 року № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» та «Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731, відтак уважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані.

На момент звільнення з військової служби відповідач ОСОБА_1 мав стаж військової служби понад 20 років, а також залишався на обліку громадян, які потребують покращення житлових умов, відтак в силу вищенаведених вимог чинного законодавства не підлягав виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Суд вказав, що передбачена укладеним сторонами Договором надання в користування військовослужбовцю Збройних Сил України службового (штатно-посадового) житла умова, яка покладала на відповідача ОСОБА_1 та членів його сім`ї обов`язок звільнити житлове приміщення у місячний строк у разі звільнення з військової служби прямо суперечить покладеному на позивача чинним законодавством обов`язку забезпечити відповідача ОСОБА_1 та членів його сім`ї житлом для постійного проживання, а в разі його відсутності, службовим жилим приміщенням, порушує встановлений публічний порядок, а отже є нікчемною.

Суд зробив висновок, що позиція позивача як органу державної влади не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, зокрема статей 9, 125 Житлового кодексу України та статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та з точки зору статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є необґрунтованим та непропорційним втручанням у право на повагу до житла відповідачів, які були вселені в службове приміщення за згодою позивача, перебувають на обліку громадян, які потребують покращенню житлових умов, та не можуть бути виселені зі службового приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Установлено, що 31 січня 2019 року Міністром оборони України видано наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України». У відповідності до цього наказу начальнику Головного КЕУ Збройних Сил України наказано розробити та затвердити порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України (том 1 а.с. 21).

01 лютого 2019 року начальником Головного КЕУ Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, яким установлено, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України та, в подальшому, на підставі акту приймання-передачі основних засобів (том 1 а.с. 22-26).

Наказом МОУ №312 від 11 червня 2019 року квартиру АДРЕСА_2 закріплено на праві оперативного управління за структурними підрозділами МОУ, Генерального штабу Збройних Сил України, органами військового управління та військовими частинами як нерухоме військове майно (том 1 а.с. 8-9).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №173/нагп від 31 липня 2019 року закріплено службове (штатно-посадове) житло для військової частини НОМЕР_1 за посадами згідно додатку №1 до наказу. Відповідно до даних додатку №1 за посадою головного старшини військової частини НОМЕР_1 закріплено квартиру АДРЕСА_2 (том 1 а.с. 27-28).

31 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом про надання штатно-посадового житла у м. Київ із сім`єю у складі 4 осіб. У рапорті відповідач зобов`язався звільнити службове (штатно-посадове) житло у місячний строк разом з членами сім`ї у разі: переміщення відповідача на іншу посаду або звільнення з військової служби; отримання відповідачем житлового приміщення для постійного проживання або службового житла, або компенсації за належне для отримання житлове приміщення; виявлення використання житлового приміщення не за призначенням, руйнування та зміни його конструкції, перепланування і переобладнання житлового приміщення, приміщення будинку, інженерних систем будинку, здійснення прибудови до будинку в якому розміщене житлове приміщення; не вчинення відповідачем протягом трьох місяців дій, спрямованих на відшкодування балансоутримувачу житлового приміщення витрат на оплату житлово-комунальних послуг; встановлення факту надання відповідачем недостовірної інформації щодо відсутності у відповідача службового житла, отриманого за попередніми місцями служби (том 1 а.с. 12-13).

01 серпня 2019 року між в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_1 укладено договір надання в тимчасове користування військовослужбовцю ЗСУ службового (штатно-посадового) житла. Відповідно до пункту 1.1 укладеного договору управитель надав користувачу на строк проходження ним служби на посаді головного старшини в/ч НОМЕР_1 для тимчасового проживання житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 65-69).

Відповідно до пункту 3.12 укладеного договору користувач зобов`язаний звільнити житлове приміщення у місячний строк разом з членами сім`ї у разі: порушення умов пунктів 3.1, 3.4, 3.11 договору або встановлення факту надання ним недостовірної інформації щодо відсутності у нього службового житла, отриманого за попередніми місцями служби (при цьому Управитель має право в односторонньому порядку відмовитися від виконання зобов`язань, а договір уважається розірваним); отримання житлового приміщення для постійного проживання або службового житла або компенсації за належне для отримання житлове приміщення або переведення на іншу посаду або звільнення з військової служби (при цьому дія договору припиняється у зв`язку із закінченням строку на який було укладено); у разі призначення посадової особи, за якою житлове приміщення закріплено наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 25 жовтня 2019 року №455 та подала рапорт про надання службового (штатно-посадового житла).

Рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 23 серпня 2019 року №653 «Про включення до числа службових квартир за гарнізоном міста Києва», на підставі листа Київського квартирно-експлуатаційного управління від 24.06.2019 №517/4298, відповідно до Постанови Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37 «Про службові жилі приміщення», Житлового кодексу Української РСР, підпункту 8 пункту б) статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», було включено до числа службових квартир у місті Борисполі за гарнізоном міста Києва, - двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с.207).

Відповідно до даних витягу з наказу №118 від 18 червня 2021 року ОСОБА_1 виключено із списків особового складу військової частини, з усіх видів забезпечення, з продовольчого забезпечення з 22 червня 2021 року у Центрі забезпечення службової діяльності МО та ГШ ЗСУ. Загальна вислуга років у Збройних Силах України станом на 01 червня 2021 року становить 28 років 04 місяці 10 днів. Відповідно до наказу постійним або службовим житлом за рахунок Міністерства оборони України не забезпечувався (том 1 а.с. 30-31).

Згідно Претензії військової частини НОМЕР_1 , датованої 17 серпня 2021 року №882, адресованої відповідачу ОСОБА_1 , позивач вказав, що термін виконання умов Договору щодо звільнення житлового приміщення в місячний строк після звільнення з військової служби сплинув 18 липня 2021 року, про що відповідач попереджений, але станом на 03 серпня 2021 року договірні зобов`язання з його сторони не виконані, штатно-посадове житло, яке надавалося йому військовою частиною НОМЕР_1 , не звільнено (том 1 а.с.82).

Розділом 3 Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України визначено, що до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України.

Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням Головного КЕУ Збройних Сил України.

Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України та, в подальшому, на підставі акту приймання-передачі основних засобів.

Після затвердження акта приймання (передачі) службового (штатно-посадового) житла військовій частині для утримання та експлуатації командир військової частини видає наказ про закріплення відповідних житлових приміщень за посадами.

Розділом 5 Порядку встановлено, що наказ командира військової частини про закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами та рапорт військовослужбовця є підставою для укладення договору про надання в користування такого житла.

Зазначений договір не надає військовослужбовцю та (або) членам його сім`ї право зареєструвати місце проживання за адресою відповідного житлового приміщення, а також не є підставою для реєстрації речових прав на житлове приміщення.

Військовослужбовці, які забезпечуються службовим (штатно-посадовим) житлом та члени їх сімей реєструються за юридичною адресою військової частини.

Військова частина вживає заходи для звільнення користувачем та членами його сім`ї службового (штатно-посадового) житла, зокрема, у разі переміщення його на іншу посаду або звільнення з військової служби.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами статті 526 ЦК України що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

31 січня 2019 року Міністерство оборони України видало наказ № 40 «Про проведення експерименту із забезпечення службовим житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України».

01 лютого 2019 року начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України затверджено Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.

Згідно з цим Порядком до службового (штатно-посадового) житла можуть бути віднесені житлові приміщення, які вже мають статус службових, житлові приміщення в об`єктах нового будівництва, реконструкції, придбані, набуті в порядку, передбаченому законодавством, на які зареєстровано право власності за Міністерством оборони України. Житлові приміщення включаються до службового (штатно-посадового) житла рішенням заступника МО України (згідно з розподілом обов`язків) за поданням головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України. Приймання-передача службового (штатно-посадового) житла на баланс квартирно-експлуатаційного органу та закріплення його за військовою частиною на праві оперативного управління проводиться на підставі наказу Міністерства оборони України, а в подальшому акта приймання-передачі основних засобів, передається документація на таке житло.

Наказ командира військової частини про закріплення службового (штатно-посадового) житла за відповідними посадами є підставою для укладення договору про надання в користування такого житла конкретному військовослужбовцю.

Зазначений договір не надає військовослужбовцю та членам його сім`ї права зареєструвати місце проживання за адресою відповідного житлового приміщення, а також не є підставою для державної реєстрації речових прав на житлове приміщення. Військовослужбовці, які забезпечуються службовим (штатно-посадовим) житлом та члени їх сімей реєструються за юридичною адресою військової частини.

Наказ Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40 є єдиним нормативним відомчим актом, який регулює правовідносини щодо тимчасового користування житловими приміщеннями, закріпленими за посадами військових частин.

Штатно-посадове (службове) житло, яким є спірна квартира, було надано позивачу у тимчасове користування на договірних умовах на підставі договору від 1 серпня 2019 року відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року № 40. Вказаний експеримент триває, і на цей час він не визнаний таким, що суперечить законодавству України.

Чинне законодавство не передбачає можливості та порядку отримання військовослужбовцем для постійного проживання житла, яке було передане йому у тимчасове користування на договірних умовах у зв`язку з проведенням експерименту із забезпечення житлом шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 154/1944/20 (провадження № 61-7474св21), від 22 листопада 2021 року у справі № 161/4428/20 (провадження № 61-14663св21).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував статус спірного службового житлового приміщення, яке відповідно до наказу Міністерства оборони України від 31 січня 2019 року №340 та Порядку проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженого 01 лютого 2019 року начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, закріплюється за конкретною посадою військовослужбовців Збройних Сил України та надається у користування військовослужбовцю тимчасово, лише на період зайняття посади, за якою закріплено це житло.

У цьому випадку наявність у ОСОБА_1 вислуги у Збройних Силах України більше 25 років, а також те, що відповідач є учасником бойових дій, перебуває в черзі для отримання житла при військовій частині, має на утриманні неповнолітню дитину, не створюють підстав для продовження користування службовим (штатно-посадовим) житлом у разі переведення військовослужбовця на іншу посаду або звільнення з військової служби.

Посилання відповідача на положення ЖК України апеляційний суд уважає помилковим, оскільки до правовідносин сторін ці правові норми не застосовуються, у тому числі і в частині врегулювання порядку надання та користування службовим житлом.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється "згідно із законом", не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як "необхідне в демократичному суспільстві".

Формулювання "згідно із законом" не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України",§ 43).

Оскільки спірне штатно-посадове житло надано відповідачу в тимчасове користування, згідно умов укладеного між сторонами договору відповідач зобов`язався повернути це житло при настанні певних умов, відтак звільнення особою штатно-посадового житла після звільнення з військової служби переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції, зокрема захист інтересів інших військовослужбовців, які потребують житло у зв`язку зі службою .

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що відповідач та члени його сім`ї до часу пред`явлення до них військовою частиною вимог щодо звільнення житла проживали у спірній квартирі нетривалий час (01 серпня 2019 року укладений договір про надання у користування службового (штатно-посадового) житла, 18 червня 2021 року майстер-сержант ОСОБА_1 звільнений з військової служби), відтак право користування вищезазначеним житловим приміщенням не підпадає під гарантії, передбачені статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання представника відповідачів на постанову Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі №705/381/22 колегія суддів відхиляє, оскільки згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень така Верховним Судом не приймалась.

З відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, убачається, що у справі №705/381/22 року Черкаським апеляційним судом 02 серпня 2022 року прийнято постанову, яка не оскаржувалась до касаційного суду.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак, колегія суддів відхиляє посилання представника відповідачів на висновки щодо застосування норм права у справі №705/381/22 року.

Висновки суду, а також посилання відповідачів на те, що накази Міністерства оборони України (№40 від 31.01.2019, №51 від 19.02.2020), а також «Порядок проведення експерименту із забезпечення службовим житлом, шляхом закріплення його за посадами військовослужбовців Збройних Сил України», не були зареєстровані у Міністерстві юстиції України відповідно до вимог Указу Президента України від 3 жовтня 1992 р. № 493 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» та «Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади» є помилковими та відхиляються апеляційним судом, оскільки вказані документи не є нормативно-правовими актами, їх видання не є спрямованим на встановлення, зміну або скасування норми права.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та зробив помилковий висновок про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до даних платіжного доручення №1591 від 03 грудня 2021 року в/ч НОМЕР_1 за подачу позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 4 540,00 гривень (а.с. 1).

Відповідно до даних інструкції №1275 від 28 вересня 2023 року за подачу апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 сплачено судовий збір у розмірі 6 810,00 гривень (том 2 а.с. 44).

Ураховуючи те, що за результатами розгляду справи у суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог, з відповідачів на користь військової частини НОМЕР_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір за звернення до суду із позовною заявою та апеляційною скаргою.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді першої інстанції, по 1513,33 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на відшкодування судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, по 2270,00 гривень з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 16 липня 2024 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова