КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4912/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Київ

Справа № 756/14150/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Ткач М.М.,

у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича Володимира Володимировича про визнання протиправним та скасування рішення та запису державного реєстратора про реєстрацію права власності,

встановив:

У листопаді 2020 року позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулись з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича В.В. про визнання протиправним та скасування рішення та запису державного реєстратора про реєстрацію права власності.

Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що 29 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір позики грошей, посвідчений нотаріусом, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність, а ОСОБА_3 прийняла 725 000 грн з зобов`язанням повернути їх до 29.05.2014 року включно та сплатити проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ 7,5% річних.

29 травня 2013 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, посвідчений нотаріусом, відповідно до якого іпотекодержателю ОСОБА_1 передано в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві спільної часткової власності належала позивачам.

16.07.2018 року ОСОБА_3 отримала вимогу від ОСОБА_1 про добровільне виселення з квартири АДРЕСА_2 , з якої ОСОБА_3 дізналась про те, що 20.01.2015 року за заявою ОСОБА_1 за реєстраційним номером 9792753 від 15.01.2015, державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції Володковичем В.В. прийнято рішення, індексний номер 18742336, про державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,8 кв.м. за іпотекоджержателем ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 8444893.

Позивачі вказують, що набуття права власності ОСОБА_1 на предмет іпотеки відбулось в позасудовому порядку на підставі відповідного застереження, що міститься у пункті 14 іпотечного договору від 29.05.2013 у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

У порушення п. 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджених постановою КМУ від 17.10.2013 № 868 (у редакції від 01.01.2015 року, чинній на час виникнення спірних відносин) ОСОБА_1 до заяви про державну реєстрацію права власності від 15.01.2015 року не додав завірені в установленому порядку копії письмових вимог про усунення порушень до боржника та іпотекодавців, а також докази надіслання таких вимог, їх отримання та завершення 30-денного строку з моменту отримання, зокрема, повідомлень про направлення рекомендованої (цінної) кореспонденції, фіскальних чеків про оплату послуг за направлення вказаної кореспонденції визначеним суб`єктам за належними адресами та ін.

До заяви від 15.01.2015 року крім договору позики грошей та договору іпотеки було долучено копії виданих на підставі статті 84 Закону України «Про нотаріат» свідоцтв приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О.Є. від 22 липня 2014 року про передачу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 заяв від ОСОБА_1 , що містили відомості щодо вимоги про усунення порушення щодо виконання основного зобов`язання по поверненню суми позики за договором безпроцентної позики грошей від 29.05.2013 року та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, який ОСОБА_1 обере на власний розсуд: через суд, шляхом вчинення виконавчого запису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання, що передбачає продаж предмету іпотеки від його імені третім особам або прийняття у його власність предмета іпотеки.

Зазначене вказує на те, що державний реєстратор Володкович В.В. порушив порядок здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та безпідставно прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на передане позивачами в іпотеку майно за ОСОБА_1 , оскільки така реєстрація проведена за відсутності передбачених документів, лише на підставі свідоцтв нотаріуса від 22.07.2014 року, які не є достатнім підтвердженням факту надіслання та отримання вимог про усунення порушень.

Із змісту свідоцтв, виданих приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. 22.07.2014 року, вбачається, що заяви від ОСОБА_8 про усунення порушень основного зобов`язання від 04.06.2014 року передані 05.06.2014 року шляхом відправлення поштою цінним листом зі зворотнім повідомленням та описом вкладення. Заява, адресована ОСОБА_3 , була вручена адресату, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Водночас заяви, адресовані ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були повернуті назад на ім`я відправника у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що свідчить про те, що позивачі не були належним чином повідомлені про порушення боргових зобов`язань та обов`язок усунути допущені порушення не менш ніж за 30 днів до вчинення звернення стягнення.

Наведені обставини свідчать про порушення ОСОБА_1 процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки при переході права власності порушено вимоги ст. ст. 33, 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_9 не отримували від ОСОБА_1 жодних вимог про виконання порушеного зобов`язання за договором позики у не менш ніж 30-ти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, отже не були обізнані про наміри ОСОБА_1 звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Крім того, позивачі вважають, що зі сторони іпотекодержателя ОСОБА_1 наявні порушення умов договору іпотеки від 29.05.2013 року та Закону України «Про іпотеку» щодо проведення оцінки предмета іпотеки, оскільки оцінка предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_2 , на момент переходу права власності до ОСОБА_1 (станом на 15.01.2015 року) не проводилась.

Таким чином, державна реєстрація за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 проведена державним реєстратором без дотримання положень статей 9 та 15 Закону України «Про іпотеку», а тому рішення державного реєстратора Володковича В.В. від 20.01.2015 року про реєстрацію права власності є протиправним та підлягає скасуванню.

З урахуванням зазначеного, позивачі просили суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Володковича В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 18742336 від 20.01.2015, згідно з яким право приватної власності на нерухоме майно - двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0) було зареєстровано за ОСОБА_1 ;

- скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8444893, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Володковичем В.В.;

- поновити запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0) за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в рівних частках кожному;

- судові витрати стягнути з відповідачів.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 липня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусової В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18742336 від 20.01.2015 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0) за ОСОБА_1 ;

Поновлено право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , у рівних частинах кожному.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича В.В. у частині скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 8444893 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 - відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича В.В. - відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Вказує, що до суду першої інстанції надано не всі матеріали реєстраційної справи. Тому, висновки суду першої інстанції про те, які саме документи були подані реєстратору, а які не були подані, не доведені матеріалами справи, зокрема не доведено, що не було додано до заяви про державну реєстрацію права власності, поданої відповідачем ОСОБА_1 до реєстраційної служби 15.01.2015 року, завірених в установленому порядку копій письмових вимог про усунення порушень, надісланих іпотекодавцям та боржникові.

Суд першої інстанції не взяв до уваги виданих на підставі ст. 84 Закону «Про нотаріат» свідоцтва приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О.Є. від 22.07.2014 року, які підтверджують факт надсилання всім позивачам вимог ОСОБА_1 про усунення порушення щодо виконання основного зобов`язання за іпотечним договором від 29.05.2013 року. Вказані свідоцтва ніким не оспорені, не скасовані та є належним підтвердженням вчинення ОСОБА_1 передбачених законом дій щодо набуття у власність предмета іпотеки. Тому висновки суду про те, що відповідачем не дотримано вимоги щодо надсилання іпотекодавцям письмової вимоги про усунення порушень основного зобов`язання, не відповідають матеріалам справи.

Звертає увагу, що предметом позову є визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Володковича В.В. Однак, як встановлено судом першої інстанції, оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0) винесено державним реєстратором Хафусовою В.В. (т. 1. а. с. 178). Тому, позов подано до неналежного відповідача.

Вважає, що позивачі подали позов після спливу позовної давності, оскільки ОСОБА_3 16.06.2014 року отримала від ОСОБА_1 заяву на її ім`я про усунення порушень основного зобов`язання, яка містила попередження про звернення ОСОБА_1 стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом прийняття предмету іпотеки у власність. Стороною позивачів не спростовано той факт, що ОСОБА_3 вказану заяву отримала. Позивачі не надали суду жодного доказу того, що вони починаючи з 20.01.2015 року не мали можливості довідатися про реєстрацію за іпотекодержателем ОСОБА_1 права власності на квартиру в АДРЕСА_1 . Саме дата 20.01.2015 року є датою початку перебігу позовної давності, оскільки починаючи з 20.01.2015 року позивачі мали об`єктивну можливість безперешкодно довідатися про реєстрацію за іпотекодержателем ОСОБА_1 права власності на квартиру в АДРЕСА_1 . Позов надійшов до суду 10.11.2020 року, тобто більше ніж через п`ять років від дати початку перебігу позовної давності, тому на дату подання позову позовна давність сплинула.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів - ОСОБА_11 , вважаючи рішення суду законним та прийнятим з додержанням норм процесуального права, а доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, необґрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Стверджує, що ОСОБА_1 не набув права звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру позивачів шляхом позасудового врегулювання, оскільки недотримання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцям та боржнику вимог про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Суд першої інстанції правильно встановив порушення вимог законодавства та договору іпотеки щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що інформація, яка міститься в свідоцтвах приватного нотаріуса КМНО Соколова О.Є., не відповідає матеріалам реєстраційної справи № 0, в якій відсутні письмові вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, надіслані ОСОБА_1 на адресу боржника та іпотекодавців: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також докази їх надсилання та отримання останніми.

Доводи скаржника про те, що позовну заяву було подано до неналежного відповідача не впливають на ухвалене судом рішення у цій справі, з огляду на те, що суд першої інстанції залишив без задоволення позовні вимоги до державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві) Володковича В.В. Таке рішення суду першої інстанції базується на висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16.

Вказує, що в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 довідалась про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1 16.07.2018 року з листа відповідача про добровільне виселення зі спірної квартири. Доказів того, що ОСОБА_3 могла дізнатись про дані обставини раніше, матеріали справи не містять. Відповідачем не доведено обставин щодо пропуску позивачами строків позовної давності, оскільки відповідачем не надано доказів, що останній повідомляв позивачів про проведену державну реєстрацію раніше ніж 16.07.2018 року. За таких обставин, враховуючи те, що позовна заява була подана до суду 10.12.2020 року, відсутні підстави вважати, що позивачі у даній справі, подали позов після спливу строку позовної давності.

Зазначає, що доводи представника відповідача про начебто недобросовісну, на його думку, поведінку позивачів, в суді першої інстанції свого підтвердження не знайшли. Судом встановлено протиправність дій відповідача ОСОБА_1 , який поза відома боржника та іпотекодавців, всупереч вимогами Закону «Про іпотеку» та положенням іпотечного договору від 29.05.2013 року, Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрував за собою право власності на квартиру позивачів.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засідання представник позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - ОСОБА_11 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегією суддів визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що до заяви про державну реєстрацію права власності, поданої ОСОБА_1 до реєстраційної служби 15.01.2015 не було додано завірених в установленому порядку копій письмових вимог про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцям та боржникові.

Ціна предмета іпотеки на час вчинення реєстраційної дії визначена не була, що свідчить про недотримання положень частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору від 29.05.2013 року. Державна реєстрація права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем проведена за відсутності відомостей про вартість предмета іпотеки, визначеної на момент такого набуття, що є підставою для скасування такої реєстрації.

Враховуючи обставини даної справи, те, що правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права на нерухоме майно є належним способом захисту, а задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно, що, у свою чергу, відновить становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення.

16.07.2018 року позивач ОСОБА_3 отримала вимогу від ОСОБА_1 про добровільне виселення зі спірної квартири, з якої ОСОБА_3 дізналась про те, що 20.01.2015 року за заявою ОСОБА_1 державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за іпотекоджержателем ОСОБА_1 .

При цьому, відсутні будь-які дані про те, коли інші позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дізналися про те, що державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за іпотекоджержателем ОСОБА_1 .

Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що позивачам було відомо про порушення їх прав до 2018 року, що має доводити відповідач ОСОБА_1 , оскільки ним заявлено про пропуск строків позовної давності.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачами не пропущений.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується не у повному обсязі, вважає їх такими, що частково не відповідають обставинам справи, зробленими з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29 травня 2013 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики грошей, за умовами якого позикодавець передав позичальнику, а позичальник прийняла 725 000 грн із зобов`язанням повернути її до 29.05.2014 року включно та сплатити проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ (на дату укладення цього договору - 7,5% річних). Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстровано у реєстрі за № 636.

Згідно з пунктом 11 договору позики грошей від 29.05.2013 року, у випадках невиконання або неналежного виконання цього договору позикодавець має право звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , яка є забезпеченням виконання цього договору (т. 1 а. с. 20).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики грошей, 29 травня 2013 року між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та як представником ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (іпотекодавці), укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстрований за № 639, згідно з яким іпотекодавці як майнові поручителі солідарно забезпечують вимоги іпотекодержателя щодо своєчасного повернення до 29.05.2014 включно суми позики в розмірі 725 000 грн за договором позики грошей укладеним 29.05.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно із пунктом 2 іпотечного договору у забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю належне їм на праві власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 21, 22).

29 травня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. зареєстровано обтяження на вказану квартиру у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, а також іпотека на об`єкт нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №4124765 від 29.05.2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №4125658 від 29.05.2013 року (т. 1 а. с. 23, 24).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32481984 від 21 січня 2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_1 , про що внесено відповідний запис про право власності № 8444893 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18742336 від 20 січня 2015 року.

Підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , зазначено: договір позики грошей, серія та номер 638, виданий 23.05.2013, видавник приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов О.Є.; Іпотечний договір серія та номер 638, виданий 29.05.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. (т. 1 а. с. 28).

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18742336 від 20.01.2015, про реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0) за ОСОБА_1 винесено державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусовою В. В. (т. 1 а. с. 178).

16 липня 2018 року ОСОБА_3 отримала вимогу від ОСОБА_1 про добровільне виселення з квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якої 20 січня 2015 року за заявою ОСОБА_1 за реєстраційним номером 9792753 від 15.01.2015 року державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50,8 кв.м. за іпотекодержателем ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 36 Закону «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Реалізація іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки зумовлена дотриманням порядку, визначеного ст. 35 Закону України «Про іпотеку». У разі порушення встановленого вказаною нормою порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності не допускається.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Статтею 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до п. 46 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, (чинний на час виникнення спірних правовідносин) для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) зробила висновок, що наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

У постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 715/1788/19 (провадження № 61-6548св20) зазначено, що «в разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання».

Як встановлено з матеріалів справи, у пункті 12 іпотечного договору від 29 травня 2013 року сторони погодили, що іпотекодержатель набуває право обирати звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі достроково, в разі, якщо: на день, визначений основним зобов`язанням, позичальник порушить його виконання і прострочить повернення Іпотекодержателю сум позики; позичальник не виконує вимогу позикодавця щодо дострокового повернення всієї суми позики (основного зобов`язання) у разі порушення позичальником умов основного та цього договорів (зокрема прострочення виплати чергових сум позики, як це передбачено у договорі позики) строки, що будуть призначені позикодавцем; іпотекодавці допустять порушення умов цього договору в частині збереження предмету іпотеки, належного його використання, наявності постійного чинного договору страхування предмету іпотеки. При настанні зазначених випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та зобов`язань, передбачених цим Договором, у не менш ніж 30-денний строк з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Згідно із п. 14 іпотечного договору від 29.05.2013 року, застереження, яке являє собою договір про задоволення вимог Іпотекодержателя:

Сторони погодились, що договором про задоволення вимог іпотекодержателя є наступне застереження цієї статті, яка містить право іпотекодержателя на:

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя прийняти у свою власність предмет іпотеки в рахунок виконання основних зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» .

В разі прийняття іпотекодержателем рішення про продаж предмета іпотеки третім особам - договір купівлі-продажу є правовою підставою для оформлення права власності покупця на предмет іпотеки.

В разі прийняття іпотекодержателем рішення щодо прийняття предмета іпотеки у власність - це застереження, яке являє собою договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, є правовою підставою оформлення права власності.

Таким чином, сторони в іпотечному договорі від 29.05.2013 року зробили відповідне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належного підтвердження виконання як вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» так і Порядку № 868 щодо надіслання іпотекодавцям та боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Із матеріалів реєстраційної справи № 0 встановлено, що 22 липня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов О. Є. видав свідоцтво серії НОМЕР_1 , у якому зазначив, що на підставі статті 84 Закону України «Про нотаріат» посвідчує, що заяву ОСОБА_1 передано ОСОБА_3 ; заява містила відомості щодо вимоги про усунення порушення щодо виконання основного зобов`язання, взятого ОСОБА_3 на себе по поверненню суми позики за договором безпроцентної позики грошей, що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , і посвідчений приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є., 29.05.2013 року за реєстровим № 636, для забезпечення виконання умов якого між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. 29.05.2013 року за реєстровим № 638, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, який ОСОБА_1 обере за власним розсудом.

Заява була передана 05 червня 2014 року шляхом відправлення поштою цінним листом зі зворотнім повідомленням та описом вкладення, та 16 червня 2014 року заява була вручена адресату, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 341 від 16.06.2014 року (т. 1 а. с. 167).

У матеріалах реєстраційної справи № 0 міститься копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 341, адресат - ОСОБА_3 , із відміткою про вручення поштового відправлення 16 червня 2014 року (т. 1 а. с. 154).

Згідно зі ст. 84 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нотаріус передає заяви громадян, підприємств, установ та організацій іншим громадянам, підприємствам, установам і організаціям, якщо вони не суперечать закону та не містять відомостей, що порочать честь і гідність людини. Заяви надсилаються поштою із зворотнім повідомленням або особисто адресатам під розписку. Заяви можуть передаватися також з використанням технічних засобів.

Із урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що вимогу про усунення порушення основного зобов`язання було доведено до відома боржника ОСОБА_3 . нотаріусом у порядку відповідно до статті 84 Закону України «Про нотаріат».

Зазначені обставини не заперечуються позивачами в позовній заяві, у якій останні зазначили лише про те, що заяви, адресовані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були повернуті на ім`я відправника у зв`язку із закінченням строку зберігання.

Оцінюючи такі доводи позивачів, колегія суддів виходить із наступного.

У матеріалах реєстраційної справи відсутні належні докази на підтвердження факту отримання іпотекодавцями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 письмових вимог про усунення порушення зобов`язання.

Водночас, зі змісту іпотечного договору від 29 травня 2013 року вбачається, що він укладений ОСОБА_3 , яка діє від свого імені та як представник ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої Водолажським І.М. , віце консулом Генерального консульства України у Шанхаї, КНР 22.05.2013 року за реєстр. № 574/75, та ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_13 , третім секретарем з консульських питань Посольства України в КНР 23.05.2013 року за реєстр. № 6156/570/4-40н.

Згідно з приписами ч. ч. 1 та 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ч. 1 ст. 239 ЦК України).

За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику довірителем відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (пункт 6.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі № 925/394/18).

Вирішуючи питання про дотримання відповідачем ОСОБА_1 приписів ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надсилання іпотекодавцям та боржнику письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання, колегія суддів виходить із того, що іпотечний договір від 29.05.2013 року від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений їхнім представником - ОСОБА_3 , яка діяла на підставі виданих довіреностей, правомірність яких не спростована, а тому належним чином надіслана вимога про усунення порушення зобов`язання на адресу ОСОБА_3 та отримана нею створює також цивільні права та обов`язки для осіб ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ), яких вона представляє у правовідносинах за договором іпотеки.

Отже, передбачені ст. 35 Закону України «Про іпотеку» вимоги щодо направлення боржнику та іпотекодацям повідомлення про усунення порушень зобов`язання з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений спосіб відповідач ОСОБА_1 виконав.

Частиною 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц висловлено правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Відсутність оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведеної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, тому іпотекодержатель зобов`язаний надати державному реєстратору документ про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ним.

Підставою для скасування державної реєстрації права власності на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем вимог законодавства при реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. До таких порушень належить, зокрема й ненадання експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження.

У п. 14 іпотечного договору від 29.05.2013 року сторони визначили, що в разі, якщо Іпотекодержатель прийняв рішення про стягнення предмета іпотеки шляхом прийняття у власність, він відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність» замовляє оцінку вартості предмету іпотеки після спливу строку, що зазначений у письмовій вимозі на усунення порушень. Примірник звіту про оцінку майна Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцям, разом із розрахунком, в якому вказано експертну вартість предмету іпотеки, остаточний розмір заборгованості за Основним зобов`язанням та пропозицією укласти замість викладеного у цьому застереженні, окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Ціна продажу предмету іпотеки встановлюється за згодою між Іпотекодавцем і Іпотекодержателем, або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. Розподіл коштів від реалізації предмету іпотеки виконується у встановленому законодавством порядку.

У порушення приписів ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та зазначених умов договору відповідач ОСОБА_1 під час звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_2 , не надав реєстратору експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження, що є підставою для скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на предмет іпотеки.

Отже, встановлено, що відповідач не проводив оцінку іпотечного майна, яка була б чинною на момент переходу права власності, відповідно, обґрунтованими є висновок суду першої інстанції про не дотримання відповідачем вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 року у справі № 914/2350/18 виснувала, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно є правомірним та ефективним способом захисту, оскільки державний реєстратор одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно проводить державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію щодо застосування ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначивши, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту таких, як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами). Скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення за договором іпотеки, є належним способом захисту прав іпотекодавця за умови, якщо таке майно не було відчужене на користь третіх осіб.

Такий висновок узгоджується із постановами Верховного Суду від 31.01.2024 року у справі № 464/4325/19 , від 13.03.2024 року у справі № 201/8229/19 .

Матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що на час звернення до суду з позовом спірна квартира відчужена відповідачем на користь третіх осіб.

Отже, скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення за договором іпотеки, є належним способом захисту прав іпотекодавця за умови, якщо таке майно не було відчужене на користь третіх осіб. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення, що відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусової В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18742336 від 20.01.2015 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 та поновлення права власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на це нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюване рішення винесено державним реєстратором Хафусовою В.В., до якої вимог у цій справі не було заявлено (позовні вимоги заявлені до державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Володковича В.В.), тобто позов подано до неналежного відповідача, не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 14.11.2022 року у справі № 126/2200/20 зазначено, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі, він лише зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Отже, зміст і характер відносин між учасниками справи та встановлені судом обставини справи підтверджують, що спір у цій справі існує між позивачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_1 щодо порушення права власності позивачів на спірне майно внаслідок дій щодо реєстрації за відповідачем такого права.

Не залучення до участі у розгляді справи державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусової В.В. не вплинуло на розгляд справи по суті.

Разом з цим стороною відповідача було подано до суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивачів, яка обґрунтована тим, що позивачі мали об`єктивну можливість дізнатися про реєстрацію за відповідачем права власності на спірну квартиру одразу або через нетривалий час після цієї реєстрації, що мала місце 20 січня 2015 року, доказів того , що позивачі починаючи з 20.01.2015 року не мали можливості дізнатися про реєстрацію права власності, суду не надано.

Відмовляючи відповідачу у застосуванні позовної давності до вимог позивачів, суд першої інстанції виходив із того, що 16.07.2018 року ОСОБА_3 отримала вимогу від ОСОБА_1 про добровільне виселення зі спірної квартири, з якої ОСОБА_3 дізналась про те, що 20.01.2015 року за заявою ОСОБА_1 державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за іпотекоджержателем ОСОБА_1 . При цьому, відсутні будь-які дані про те, коли інші позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дізналися про те, що державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за іпотекоджержателем ОСОБА_1 .

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками місцевого суду, оскільки вони не відповідають встановленим у справі обставинам.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15).

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Наявність встановлених законом строків позовної давності забезпечує юридичну визначеність у розгляді спірних правовідносин сторін та прийнятті законних судових рішень.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Як встановлено у цій справі та підтверджено матеріалами справи вимога відповідача про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки була отримана боржницею ОСОБА_3 16 червня 2014 року, що підтверджується виданим приватним нотаріусом КМНО Соколовим О. Є. свідоцтвом від 22 липня 2014 року серії НАА 138655 та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 341 від 16 червня 2014 року.

У постанові від 22.07.2019 року у справі № 234/3341/15-ц Верховний Суд зазначив, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Колегія суддів вважає, що саме з 16 червня 2014 року - моменту отримання письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач ОСОБА_3 достовірно дізналася про наміри відповідача звернути стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру та у подальшому, проявивши розумну обачність, діючи відповідально щодо свого майна, могла дізнатися про реєстрацію 20 січня 2015 року права власності за відповідачем на спірну квартиру.

Щодо відсутності в матеріалах справи будь-яких відомостей про те, коли інші позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дізналися про оспорюване рішення державного реєстратора, то як зазначено вище ОСОБА_3 у спірних правовідносинах за договором іпотеки діяла як представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі виданих довіреностей, а тому усі дії представника ОСОБА_3 створюють права та обов`язки для осіб, яких вона представляє.

Таким чином, право на звернення до суду із позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за відповідачем права власності на спірну квартиру виникло у позивачів із 20 січня 2015 року, оскільки саме із цієї дати позивач ОСОБА_3 могла довідатися про порушення прав позивачів. Відповідно останній день трирічного строку позовної давності припадав на 20 січня 2018 року.

Звернувшись до суду із позовом 10 листопада 2020 року, позивачі пропустили встановлений трирічний строк позовної давності. Поважних причини пропуску строку позовної давності, які б свідчили про наявність об`єктивних та непереборних труднощів для своєчасного звернення з позовом у межах встановленого законом строку, позивачі не зазначили.

Враховуючи обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте встановивши, що позивачами було пропущено строк позовної давності на звернення до суду із такими вимогами, суд апеляційної інстанції вважає, що у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача, оскільки висновки суду в оскаржуваній частині не відповідають обставинам справи та прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вимоги зазначених норм, із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги по 1261 грн. 20 коп. з кожного.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_14 до ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Хафусової В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18742336 від 20 січня 2015 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0) за ОСОБА_1 , про поновлення права власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на вказане нерухоме майно .

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, про поновлення запису про реєстрацію права власності - відмовити.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі по 1261 грн. 20 коп. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15 липня 2024 року.

Суддя-доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.