КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6263/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Київ

Справа № 362/5675/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року, постановлену у складі судді Марчука О.Л., про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

встановив:

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів на загальну суму 197 752 грн. 47 коп.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову.

Накладено арешт на 1/5 частину належного ОСОБА_1 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову в заяві про забезпечення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд першої інстанції в порушення п.1 ч.1. ст. 150 ЦПК України забезпечив позов шляхом накладення арешту на 1/5 частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , яке не належить відповідачу ОСОБА_1 . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 жовтня 2023 року домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 - 1/3 частина, ОСОБА_4 - 1/3 частина, ОСОБА_5 - 1/3 частина, що також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.03.2015року.

Отже, позивач допустив зловживання процесуальними правами, що призвело до введення суду в оману та порушення прав та охоронюваних законом інтересів неповнолітньої ОСОБА_2 та інших осіб, які не є учасниками справи, порушених внаслідок вжиття заходів забезпечення позову. Суд першої інстанції вирішив питання про права та інтереси ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які не брали участі у справі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції враховуючи зміст позовних вимог та суми, що заявлено позивачем до стягнення, суд вважав, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно відповідача, як того просить представник позивача, може утруднити чи зробити неможливим ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.09.2023 року, відповідачу на праві власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальна вартість зазначеного нерухомого майна складає 985 426 грн. Разом з тим, ціна позову заявленого позивачем складає 195 752 гривні 47 копійок. Тому суд дійшов висновку про накладення арешту на 1/5 частину належного відповідачу вказаного домоволодіння, що буде достатнім для забезпечення позову та цілком співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, арешт може бути накладено лише на майно, яке належить на праві власності відповідачу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

З виділених матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів на загальну суму 195 752, 47 грн., посилаючись на порушення виконання умов договорів позики № 1 та № 2, укладених 02.07.2020 року між сторонами.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивач посилався на те, що відповідач здійснює підприємницьку діяльність, є учасником (засновником) ТОВ «АВТОР», тобто веде активну бізнесову діяльність. При цьому відповідач переховується від позивача, змінила номер телефону, уникає будь-яких контактів та зі слів спільних знайомих має намір виїхати за кордон. Графік платежів відповідача та її поточна поведінка демонструють, що вона не має наміру повертати борг, може продати єдине цінне майно і поїхати за кордон, а відтак є усі підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить або істотно ускладнить виконання рішення суду.

На підтвердження належності відповідачу ОСОБА_1 домоволодіння по АДРЕСА_1 позивачем було надано до суду першої інстанції Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформовану 05 вересня 2023 року за параметрами запиту « ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ».

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.09.2023 року, відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте такі висновки суду не відповідають наявній у матеріалах справи Інформації з державних реєстрів прав на нерухоме майно від 05 вересня 2023 року, суд належним чином не дослідив вказану інформацію, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку, що вказане домоволодіння належить ОСОБА_1 .

Як вбачається з вказаної Інформації від 05 вересня 2023 року, доданої позивачем до заяви про забезпечення позову, у розділі «Відомості з Державного реєстру речових прав» зазначено : «За вказаними параметрами запиту у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні».

Отже, судом першої інстанції не було враховано, що жодних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про те, що ОСОБА_1 є власником зазначеного домоволодіння - немає.

Разом з тим, відомості про те, що ОСОБА_1 на праві власності належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 розміщені у розділі «Відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно», який є невід`ємною архівною складовою Державного реєстру речових прав.

Загальновідомо, що до 01.01.2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який на даний період часу є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Порядок ведення Реєстру прав власності на нерухоме майно, що був затверджений наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 28.01.2003 року, втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012 року.

З 1 січня 2013 року в Україні запроваджено єдину державну інформаційну систему з відомостями про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти/суб`єкти цих прав - Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, архівною складовою якого є інформація, наявна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26 жовтня 2011 року, зі змінами та доповненнями.

Відповідно до п. 20 Порядку, пошук відомостей у базі даних заяв про зареєстровані заяви у сфері державної реєстрації прав, судові рішення щодо заборони (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій здійснюється за одним або кількома такими ідентифікаторами: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна; ідентифікатор об`єкта в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва; кадастровий номер земельної ділянки; адреса об`єкта нерухомого майна; код (номер) меліоративної мережі, складової частини меліоративної мережі.

Таким чином, за відсутності відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за параметрами запиту щодо власника ОСОБА_1 , для отримання актуальної інформації про власника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , представник позивача мав надати, а суд першої інстанції - перевірити, виходячи із параметрів запиту, передбачених п. 20 Порядку - за адресою об`єкта нерухомого майна.

Разом з тим, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.10.2023 року за параметрами запиту « за адресою об`єкта нерухомого майна» встановлено, що житловий будинок, загальною площею 423,4 кв.м., житловою площею 160,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності (по 1/3 частині) ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на підставі договорів дарування від 31 березня 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Бобковим О.В. за реєстровими № 392, 395, 398.

Згідно з копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.03.2015 року, які додані до апеляційної скарги, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності (по 1/3 частині) ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Також на підтвердження вказаної інформації ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 надано копії договорів дарування частини житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до яких:

- ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , прийняла у дар 1/3 частину житлового будинку ( договір від 31.03.2015 року за реєстровим № 398) ( а.с. 21).

- ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , прийняла у дар 1/3 частину житлового будинку ( договір від 31.03.2015 року за реєстровим № 395)( а.с. 20).

- ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_5 , прийняла у дар 1/3 частину житлового будинку (договір від 31.03.2015 року за реєстровим № 392) ( а.с. 19).

З викладеного вбачається, що оскаржуваною ухвалою арешт накладено на 1/5 частину житлового будинку, який не належить відповідачу ОСОБА_1 , а належить ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які не є учасниками справи.

За викладених обставин, заява позивача про накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, оскільки в такий спосіб обмежуватиме право власності на житловий будинок власників, які не є учасниками справи.

Таким чином, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не врахував положення ст. 149-150 ЦПК України, не звернув увагу на те, що арешт може бути накладено лише на майно, яке належить на праві власності відповідачу та помилково постановив ухвалу про накладення арешту на 1/5 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який не належить відповідачу, а належить ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які не є учасниками справи, допустивши порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення заяви позивача про забезпечення позову.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при постановлені ухвали про забезпечення позову не були враховані вищевказані обставини справи, допущено порушення норм процесуального права, отже, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, тому підлягає скасуванню в частині задоволення заяви з прийняттям постанови про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 379, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року - скасувати в частині накладення арешту на 1/5 частину належного ОСОБА_1 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договорами позики шляхом накладення арешту на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 12 липня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.