Провадження №: 6/755/1480/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" липня 2024 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Марфіна Н.В. вивчивши матеріали подання державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кидонь Євгенія Вікторовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документу, стягувач - ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 , -

у с т а н о в и л а:

05.07.2024 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшло подання державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кидонь Євгенія Вікторовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документу, стягувач - ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 .

Вивчивши матеріали вказаного подання, приходжу до висновку про те, що зазначене подання має бути повернуте заявнику без розгляду, з огляду на наступне.

За змістом ч. 4 ст. 441 ЦПК України, ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Вказана норма розміщена у Розділі VІ ЦПК України, який має назву «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)».

Статтею 183 ЦПК України передбачено, що:

2. Письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

4. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Із матеріалів подання вбачається, що на підтвердження надіслання стягувачу та боржнику відповідного подання до нього додано копії фіскальних чеків, накладних та описів вкладення у цінний лист.

Разом з цим, із вказаних документів вбачається, що державний виконавець направив іншим учасникам справи виключно текст подання на 7 арк. без додатків до нього, які державний виконавець подав до суду, що підтверджується описами вкладення у цінний лист щодо направлення подання на 7 арк., та накладними, у яких зазначена вага відправлення - 0,036 кг., що явно не відповідає масі подання з додатками, яке надійшло до суду.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У параграфі 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Розділ VI ЦПК України врегульовує розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), як заключного етапу у процесі реалізації захисту цивільних прав.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції.

Отже, розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, є триваючими правовідносинами до тих пір, поки судове рішення не буде виконане у порядку, передбаченому законом. Тому державний/приватний виконавець має право звертатися до суду з відповідним поданням, направленим на виконання ст.129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення.

Верховний Суд вважає, що формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанні судового рішення та є порушенням статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Така правова позиція висловлена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 488/3753/17-ц (провадження № 61-17011сво19).

За змістом положень ч.ч. 2,4 ст. 183 ЦПК України письмову заяву (клопотання, заперечення) суд повертає заявнику без розгляду, якщо її подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті.

Вимога про надання доказів надіслання заяви, скарги, клопотання чи заперечення (надання) іншим учасникам справи (провадження) стосується подання таких на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень (розділи VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України).

Установивши, що державний виконавець звернувшись до суду із даним поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документу, не додав до нього доказів надіслання (надання) документів, що додаються до подання іншим учасникам справи, суддя вважає, що відповідне подання підлягає поверненню заявнику без розгляду.

Хоча згідно положень ЦПК України суд і негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця, проте інші учасники справи не повинні бути позбавлені процесуального права на інформацію про подані державним чи приватним виконавцем до суду подання чи інші звернення.

Також суд зазначає наступне щодо питань порядку подання доказів, які передбачені положеннями ст. 83 ЦПК України.

Стаття 83 ЦПК України «Подання доказів» розміщена в параграфі 1 «Основні положення про докази» глави 5 «Докази та доказування», відповідно до якої копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Таким чином, положення ст. 83 ЦПК України, зокрема щодо можливості не надання підтверджень надсилання (надання) копій доказів іншим учасникам справи, не стосуються порядку прийняття заяв з процесуальних питань, який окремо регламентовано ст. 183 ЦПК України, а лише доказів, а отже не підлягають застосуванню.

Положеннями ст. 183 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок заявника надати докази надіслання (надання) заяви, скарги, клопотання чи заперечення іншим учасникам справи (провадження).

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Ураховуючи визначений ч. 4 ст. 441 ЦПК України порядок розгляду подань про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, відсутність попереднього направлення іншим учасникам справи документів, що додаються до подання на підтвердження його вимог, є порушенням завдань цивільного судочинства щодо справедливого та неупередженого розгляду і порушенням принципу здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності.

Поскільки суд встановив, що подання державного виконавця подано без додержання вимог ч. 2 ст. 183 ЦПК України в частині необхідності надання суду доказів про надсилання (надання) документів, що додаються до подання іншим учасникам провадження, подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України має бути повернуто заявнику без розгляду на підставі положень ч. 4 ст. 183 ЦПК України,

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 12, 183, 259-261, 353-355, 441 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Подання державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кидонь Євгенія Вікторовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документу, стягувач - ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 - повернути заявнику без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Текст ухвали складений та підписаний суддею 11.07.2024 року.

Суддя -