ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2024 року суддя Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулова Н.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшла зазначена позовна заява.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача перебували на виконанні три виконавчі провадження про стягнення з позивача штрафів та судового збору, у межах яких накладено арешти на рахунки позивача. У подальшому, було винесено постанови про повернення виконавчих документів стягувачу. Наразі минув трирічний строк для пред`явлення документів до виконання. Проте, на лист щодо зняття арешту відповідач повідомив позивача про можливість звернення до суду з позовом. Посилаючи на ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», позивач подав дану позовну заяву.

Ст. 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У даному випадку позивач звернувся до суду саме із позовною заявою у порядку цивільного судочинства про зняття арешту з його рахунків, який накладено у рамках виконавчих проваджень, де він являється боржником.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 (провадження № 61-8240св21) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства…У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Так, за умовами ст. 447 та ст. 448 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Таким чином, ЦПК України регулює порядок оскарження у порядку цивільного судочинства дій державного виконавця, на виконанні якого перебуває судове рішення цього суду. Право на звернення зі скаргою і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю ухваленого за правилами ЦПК України судового рішення та з його примусовим виконанням. Відповідні положення вміщено у розділі VIІ цього Кодексу «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 3 цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Як вбачається із змісту позовної заяви, арешт на рахунки було накладено під час виконання постанови Фастівського міськрайонного суду Київської області у справі №381/3601/21 від 18.10.2021 року про стягнення штрафу на користь держави у сумі 17 000,00 грн. та судового збору на користь держави у сумі 454,00 грн. за скоєння правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (виконавчі провадження №68907238, №68907542).

Інформація про те, на підставі якого судового рішення відкривалось виконавче провадження №5996445 про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у сумі 850,00 грн. у матеріалах позовної заяви відсутня.

Таким чином, суд, вирішуючи питання юрисдикції даної справи керується виключно тією інформацією, яка надана стороною позивача з роз`ясненням відповідних норм права.

Ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Натомість ч. 1 ст. 287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Оскільки у справі, яка розглядається, позивач просить скасувати арешт, який накладено у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення про накладення адміністративного стягнення, ухваленого в порядку КУпАП, суд не може розглянути дану справу в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі №757/62025/17-ц.

При цьому, оскільки позивач має статус боржника у виконавчих провадженнях, можливість пред`явлення ним позову у порядку статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виключається.

Так як позивачем оскаржуються дії та рішення державного виконавця в межах виконавчих проваджень з примусового виконання постанови суду, ухваленої в порядку КУпАП, який не передбачає механізму і порядку оскарження рішень, дій та бездіяльності посадових осіб, які здійснюють примусове виконання постанов у справах про адміністративні правопорушення, з урахуванням положень ст.287 КАС України, захист прав позивача, може відбуватися виключно шляхом звернення з позовом до адміністративного суду в порядку, що передбачений КАС України.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Тому, позов не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, а тому слід відмовити у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, з роз`ясненням позивачу права на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 186, 353, 447 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У відкриті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду відповідно до статей 354-355 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строків на апеляційне оскарження, або після перегляду в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Осаулова Н.А.