Номер провадження 2/754/1735/24
Справа №754/199/24
РІШЕННЯ

Іменем України

12 липня 2024 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Париста А.С.

за відсутності сторін

розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

До Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (громадянка України, зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (громадянин АДРЕСА_2 ) про стягнення аліментів на утримання дитини.

Свою позовну заяву позивач обґрунтував наступним.

Громадянка України ОСОБА_1 та громадянин Португалії ОСОБА_2 є батьками малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Факт батьківства підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого 15 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві актовий запис за №3334. Станом на день подання позовної заяви малолітній син Сторін проживає разом із Позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на її повному утриманні. Позивач неодноразово зверталася з проханням брати участь в утриманні сина, направляла відповідні вимоги - притензії про сплату аліментів, проте, прохання залишилися без відповіді та відповідного реагування. Відповідач участі в утриманні малолітнього сина не приймає, будь-якої матеріальної допомоги не надає. Дані дії Відповідача свідчать про той факт, що він не бажає добровільно виконувати батьківські обов`язки та ухиляється від їх виконання, чим порушує охоронювані законом права та інтереси малолітнього сина. Так, витрати на утримання малолітнього сина на сьогодні є досить високими. До припинення фактичних шлюбних відносин з Відповідачем дитина звикла до певного рівня забезпеченості та комфорту, та Позивач продовжує підтримувати утримання та забезпечення дитини на високому рівні. Так, до обов`язкових витрат на утримання входять: придбання продуктів харчування, необхідного одягу, взуття, придбання речей для розвитку та навчання, лікування, тощо. Окрім зазначеного, необхідно постійно здійснювати сплату за комунальні послуги та нести непередбачувані витрати. У зв`язку із зазначеним, перелік витрат на утримання малолітньої дитини є наступним: У зв`язку із розвитком дитина потребує п`ятиразового харчування - 6000 грн./міс, позивачка проживає у власній квартирі, але сплата за комунальні послуги залежить від кількості проживаючих,у т.ч. дитини - 2000 грн./міс., витрати пов`язані із відвідуванням навчального закладу - 1500 грн./міс., проїзд -1000 грн./міс, засоби догляду та побутові засоби - 1500 грн./міс., одяг ( в т.ч. взуття) -4500 грн./міс (13500 грн./ сезон), для повноцінного розвитку дитини необхідні є книжки, іграшки відповідно до віку, картон, альбоми для малювання, олівці тощо - 3000 грн./міс., дозвілля (кінотеатри, цирк, дитяче кафе, атракціони тощо) - 3000 грн./міс., постільна білизна, полотенця, ковдри, подушки, домашнє взуття відповідно до віку - 1000 грн./міс., планові відвідування педіатра (750 грн. одна консультація), медикаменти при простудних захворюваннях, пластирі, мікстури від кашлю, вітаміни, крем від сонця, назальні спреї тощо - 1000 грн./міс. Базові витрати -24500 грн. Покупка настільної лампи, ліжка, матраца, шафи та інших одиниць для зберігання речей, стола і стільців для відповідного віку дитини - 50 000 грн. Позивачка несе фактичні витрати на утримання сина близько - 24500 грн. щомісячно. Крім того, є планові витрати пов`язані із облаштуванням дитячої кімнати, ремонту тощо. Позивачці достеменно відомо, що Відповідач є здоровою, працездатною людиною, яка має матеріальну можливість допомагати Позивачеві належно утримувати спільного сина, забезпечувати належні умови для розвитку, навчання та виховання. Для підтвердження вказаних обставин, буде подано заяву про направлення судового доручення в порядку ст..498 ЦПК України з метою витребування доказів.

На підставі вище викладеного, Позивач вважає за необхідне визначити розмір аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 12000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в загальному порядку.Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів надіслати відповідачу.

Ухвалу суду від 15 січня 2024 року (належним чином завірену відповідно до вимог законодавства), позовної заяву з додатками, а також примірник Прохання про вручення документів за кордоном надіслати позивачу для здійснення перекладу.

01.04.2024 року прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів направлено до Португальської Республіки.

25.06.2024 року надійшла заява від Республіка Португалія на Виконання доручення іноземної держави у справі №754/199/24.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, однак представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, згідно з якою просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений всіма можливими засобами про час та місце розгляду справи. Відзив (інші заперечення) щодо вимог поозову відповідачем до суду надано не було.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що сторони Громадянка України ОСОБА_1 та громадянин Португалії ОСОБА_2 є батьками малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Факт батьківства підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого 15 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві актовий запис за №3334.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує, що відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, син перебуває на повному утриманні позивача. Спосіб виконання відповідачем свого обов`язку утримувати дитину, визначений позивачем у вигляді аліментів у твердій грошовій сумі, остання обґрунтовує тим, що батько є здоровим та працездатним, може сплачувати алiменти в твердiй грошовiй формi в сумi 12 000,00 грн.

Про точне мiсце роботи вiдповiдача позивачу невiдомо, як i про точну суму заробiтку, яку останнiй отримує.

Вiдповiдач на територii Украiни не проживає та не працює. У позивача вiдсутня можливiсть встановити суму актуального заробiтку в мiсяць вiдповiдачем на момент подачi даного позову до суду, оскiльки вiдповiдач не повiдомляє своє мiсце роботи.

Згідно з ст.497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ст.497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Оскільки відповідачем у справі є громадянин Португальської Республіки- ОСОБА_2 , який проживає на території Португальської Республіки на спірні приватно-правові відносини поширюється дія Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про міжнародне приватне право», цей закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосовуваного права; процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно з ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1, ст.66 Закону України «Про міжнародне приватне право» вибір права - право учасників правовідносин визначити право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом. Права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Згідно з ст.67 цього Закону, зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених статтею 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.

Відповідно до ст.74 Закону України «Про міжнародне приватне право» процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України.

Згідно з п.п.2, 4 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

З огляду на наведені положення закону суд вважає, що справа підлягає вирішенню згідно положень національного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.498 ЦПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, Деснянський районний суд м. Києва надсилав компетентному органу Португальської Республіки прохання про вручення судових документів відповідачу - ОСОБА_2 знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , копію ухвали про відкриття провадження від 15 січня 2024 року; копію позовної заяви з додатками з перекладом на португальську мову; підтвердження про вручення документу.

Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про міжнародне приватне право», цей закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосовуваного права; процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно з ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1, ст.66 Закону України «Про міжнародне приватне право» вибір права - право учасників правовідносин визначити право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом. Права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Згідно з ст.67 цього Закону, зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених статтею 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.

Відповідно до ст.74 Закону України «Про міжнародне приватне право» процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України.

Згідно з п.п.2, 4 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

З огляду на наведені положення закону суд вважає, що справа підлягає вирішенню згідно положень національного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.498 ЦПК України, у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 7, 8, 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховною Радою України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

За змістом ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального. Морального, культурного, духовного та соціального розвитку, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001p. №2402-111, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Так, положеннями ч. 1 ст. 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При цьому, відповідно до ч 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Разом з тим, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

За таких обставин, спосіб стягнення аліментів також визначається виключно позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Крім того, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засіданні встановлено, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачем, остання самостійно несе витрати по утриманню сина. Відповідач на день винесення рішення по справі матеріальної допомоги не надає, хоча є працездатним, інших утриманців не має та може надавати матеріальну допомогу.

При цьому, вiдповiдачем не надано жодного належного, допустимого та достовiрного доказу на спростування або пiдтвердження вимог позивача. Крім того, суд дійшов висновку про те, що розмір аліментів, який просить стягувати з відповідача позивач, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку спільної дитини сторін.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність і достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову та необхідності його задоволення, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі в розмірі 12000,00 грн. щомісячно, з урахуванням індексації, для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття .

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1073,50 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 180-84, 190, 198-200 СК України, ст. 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 133, 141, 200, 206, 258-259, 263-268, 273, 274, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (громадянин АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (громадянка України, зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 12000 гривень щомісячно з урахуванням індексації, починаючи з 06 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 (громадянин АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір в розмірі 1073,50 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.А. Галась