Провадження №: 2/755/2374/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва

в складі: головуючого: судді Гончарука В.П.

за участі секретаря Гриценко О.І.

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди спричиненої порушенням порядку користування спільною власністю, суд, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення коштів за одноосібне користування спільною трикімнатною квартирою.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в розмірі 159771 грн. за незаконне одноосібне використання частки власності позивача у спільній трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 25 грудня 2003 року володіє на праві приватної спільної сумісної власності в рівних долях трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 . Інша доля квартири належить ОСОБА_2 з 29 січня

2018 року. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року позивачу ОСОБА_1 у користування виділено дві житлові кімнати: житловою площею 12,3 кв.м. та площею 10,1 кв.м., відповідачу ОСОБА_2 житлову кімнату площею 19,2 кв.м, комору площею 1,6 кв.м та лоджією площею 2,1 кв.м. При цьому місця загального користування: кухня 10,3 кв.м, ванна кімната 2,6 кв.м, вбиральня 1,0 кв.м, коридор 9,9 кв.м - залишено в спільному користуванні.

Позивач зазначає, що спірною квартирою повинні користуватися, розпоряджатися та володіти позивач та відповідач ОСОБА_2 .

Але відповідач ОСОБА_2 в порушення вимог ст. 358 ЦК України порушує порядок користування спірним майном без згоди на те позивача здає вказану квартиру в оренду, від чого отримує прибуток.

Крім того спірною квартирою певний період часу користувався відповідач ОСОБА_4 та будь - яких коштів за користування чужим майном позивачу на надавав.

Так, 13 лютого 2019 р. ОСОБА_2 надав довіреність ОСОБА_4 на право бути його представником з питань розпорядження , продажу, здачі в найм ( оренду) своєї частки спірної квратири .

Позивач вказує у позові, що відповідач ОСОБА_2 , в порушення його житлового права, права власності та права користування зазначеним спільним майном, не здійснивши належним чином виділу своєї частки із вказаного спільного нерухомого майна, протягом чотирьох місяців з 05 лютого по травень 2018 року включно за ціною 10500,00 грн. на місяць одноосібно та на свій розсуд без згоди позивача здавав в оренду усю спільну квартиру ОСОБА_6 . На думку позивача, 50% доходу в розмірі 21 000,00 грн. належить йому за правом спільної сумісної власності на зазначене нерухоме майно.

В подальшому відповідач з 01 вересня 2018 року по 30 грудня 2019 року без згоди позивача уклав інший договір найму на всю спільну квартиру зі своїм сином ОСОБА_4 .

На думку позивача, 50% доходу в розмірі 71866,5грн. належить йому, як співвласнику квартири, як не отриманий дохід віж здачі квартири в оренду.

З 12 лютого 2020 року по 01 січня 2021 відповідач ОСОБА_2 знову без згоди позивача уклав два договори найму спільної квартири з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

На думку позивача, 50% доходу з розмірі 36165 грн. за використання спірної квартири та місць загального користування повинна бути призначена на його користь.

З 02 червня 2021 року по 01 січня 2022 року в спільній квартирі сторін проживали ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які сплачували за найм квартири по 2 000,00 грн на місяць. На думку позивача, 50% доходу з розміру 21699 грн. за використання місць загального користування повинно бути призначено на його користь.

Також позивач зазначає, що відповідач з 31 березня 2022 року по 31 травня 2022 року за договором найму вселив у квартиру ОСОБА_11 та іншими невстановленими особами,які користувалися в тому числі і місцями загальгного користування внаслідок чого позивач не ортримав прибуток в розмірі 3616,5 грн.

Крім того відповідачі розмістили оголошення на сайтах та здали в оренду спірну квартиру ОСОБА_12 з 20.08.2022 р. на три місяці та внасладок корситування місцями загального користування позивачу були заподіяні збитки у виду не отрименорго доходу в розмірі 5424, 75 грн.

А загалом протиправних дій зі сторгони відповідачів, а саме здачі в оренду спірної квартири позивачу були заподіяні збитки у виді неотриманого доходу в розмиірі 159771,75 грн.

В судовому засіданні позивач наполягав на задоволені позову в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, вказуючи на те, що внаслідок протиправних дій зі сторони відповідачів, що полягає в здачі в оренду спірної квартри № НОМЕР_1 йому завдаються збитки, так - як квартиранти користуються в тому числі й місцями загального користування , хоча позивач в судовому засіданні підтвердив той факт, що доказів які б підтверджували факт здійснення перешкод в кристуванні спірною квартирою зі сторони відповідачі чи третіх осіб у нього не має

Відповідач та його представник заперечувли щодо задоволення позову, вказуючи на те, що даний позов є необгрунтованим, надуманим та таким що не підлягає задоволенню, крім того аналогічні позовні вимоги вже були предметом розгляду Дніпровського районного суду м.Києва та з даного приводу вже було ухвалено рішення.

В судовому засіданні відпровідач ОСОБА_2 підтвердив той факт, що дійсно певний період часу там проживали особи, які вказує позивач, але дані особи коритувалися кімнатою яка була виділена в користування відповідачу, будь - яких коштів вони відповівдачу не сплачували та будь - яких перешод позивачу в користуванні його частиною спірної квартири не чинилося.

Суд заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши маитеріали справи дійшов настпуного, що ОСОБА_1 належить на праві власності частина квартири АДРЕСА_1 , що підтверджено дублікатом свідоцтва про право власності на житло, виданим Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією від 25.12.2003 року.

Згідно договору дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29.01.2018 року, ОСОБА_2 належить на праві власності частина квартири АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року (справа №755/8667/19) частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з додатковою відповідальністю «Євро-Реконструкція», Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю.

Виділено ОСОБА_1 у користування дві житлові кімнати: площею 12,3 кв.м, та площею 10,1 кв.м. у квартирі

АДРЕСА_1 .

Виділено ОСОБА_2 у користування житлову кімнату площею 19,2 кв.м., комору площею 1,6 кв.м та лоджію площею 2,10 кв.м. у квартирі

АДРЕСА_1 .

Місця загального користування: кухню - 10,3 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м., вбиральню - 1,0 кв.м., коридор - 9,9 - залишено у спільному користуванні співвласників квартири.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року залишено без змін.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2019 року встановлено наступне:

За даними технічного паспорту від 19.04.2018 року спірна квартира

АДРЕСА_1 складається з трьох ізольованих кімнат: 19,2 кв.м.,

12,3 кв.м., 10,1 кв.м., загальною площею 69,1 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., а також місць загального користування: кухні - 10,3 кв.м., ванної кімнати - 2,6 кв.м., вбиральні -

1,0 кв.м., коридору - 9,9 кв.м., комора - 1,6 кв.м., лоджія - 2,1 кв.м.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Згідно статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Як убачається порядок користування спірною квартирою між позивачем та відповідачем встановлений відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва .

Частинами 1,2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При цьому в матеріалах справи відсутні жодні доками здійснення оплати як вказаними в договорах оренди особами, так й іншими особами, договори оренди з якими не долучено до позову, про існування договірних відносин з якими стверджує позивач у позовній заяві.

При цьому позивач не наводить доказів того які саме були спричинені йому збитки шляхом проживання третіх осіб в спірній квартирі, та користування останніми місцями загального користування.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача не доведено як факту отримання позивачем коштів від орендарів, так і суми коштів, що є підставою для відмови в задоволенні позову внаслідок недоведеності позовних вимог.

Та як було встановлено в судовому засіданні вказані позивачем особи проживали в кімнаті, що була виділена в корситування судовим рішенням відповідачу ОСОБА_2 .

Крім того, як убачається зі змісту позовної заяви, підставою звернення з позовом до суду позивач вказує незаконне використання відповідачем частки квартири, що належить позивачу на праві власності. При цьому, на захист свого права, як співвласника майна позивач просить стягнути з відповідача вказану в позовній заяві суму грошових коштів.

З приводу обраного позивачем способу захисту, суд зазначає наступне.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст. 5 ЦПК України).

Виходячи з системного аналізу ст. 15, 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Згідно зі ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тобто, відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

Окремо щодо ефективності обраного позивачем способу захисту суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Сhuykina v. Ukraine, Заява 28924/04) констатував: «50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

Порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

В даному випадку, позивачем, який звертаючись з даним позовом до суду вказує на незаконність укладення відповідачем договорів оренди, предметом яких є також частка квартири, що належить позивачеві, не доведено, яким чином стягнення з відповідача грошових коштів призведе до поновлення прав позивача, як співвласника майна, на володіння, користування та розпорядження житлом.

Тому суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимог про стягнення коштів за використання частки позивача в спільній частковій власності, про що заявлено в даному позові, не може призвести до захисту або відновлення порушеного права позивача, як співвласника квартири.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за одноосібне користування спільною трикімнатною квартирою.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 356, 358, 360, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди спричиненої порушенням порядку користування спільною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 5.07.2024 р.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_2 адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідачі: ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3

ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ,

Суддя: