Справа № 529/1783/23
Провадження № 2/529/95/24
РІШЕННЯ

іменем України

16 липня 2024 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Петренко Л.Є.

секретаря Звягольської В.А.,

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом Полтавської обласної військової адміністрації до ОСОБА_4 про зобов`язання повернути земельну ділянку, -

встановив:

Позивач 26.12.2023 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування позовної заяви вказує, що листом комунального закладу «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради від 05.10.2023 повідомлено, що результатами проведеного моніторингу встановлено, що земельна ділянка з кадастровим № :00:004:0106, яка розташована на території с.Стасі та відведена у приватну власність для ведення особистого с/г виробництва, площею 2 га, що належить ОСОБА_4 знаходиться у межах пам`ятки археології місцевого значення Городище та селище Стасі 1 (Стасівське городище). Вказана пам`ятка занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток наказом Міністерства культури України від 27.03.2013 № 228 (охоронний № 4694-Пл), відтак відноситься до земель історико-культурного значення, а тому не може перебувати у приватній власності. Тому просить зобов`язати ОСОБА_4 повернути земельну ділянку, з кадастровим № :00:004:0106, яка розташована на території с.Стасі, загальною площею 2,0 га, у власність держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації.

Ухвалою судді від 27.12.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

10.01.2024 ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

27.02.2024 у підготовчому засіданні представником відповідача подано відзив на позовну заяву та заявлено клопотання про поновлення строку на його подачу. В підготовчому засіданні судом ухвалено поновити строк на подачу відзиву та долучити останній до матеріалів справи.

У відзиві представник відповідача позовні вимоги не визнає. Вказує, що ОСОБА_4 набула право власності на спірну земельну ділянку в порядку безоплатної приватизації на підставі рішення сесії Диканської селищної ради від 26.01.2022 № 37. Право власності зареєстровано за ОСОБА_4 08.02.2022 за № 46683907. При передачі земельної ділянки орган місцевого самоврядування діяв в межах своїх повноважень та на підставі законодавства. Спірна земельна ділянка має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується витягом із земельного кадастру та не має статуса земель історико-культурного призначення. Також до позовної заяви не додано підтвердження виконання позивачем вимог ч.4 ст.14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» щодо передачі органу місцевого самоврядування витягу з Реєстра пам`яток, які розташовані на їхній території. Крім того матеріали позовної заяви не містять доказів того, що спірна земельна ділянка знаходиться на території пам`ятки археології та не зрозуміло, яким чином в ході моніторингу вдалося ідентифікувати дану земельну ділянку. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

18.03.2024 представник відповідача подала додаткові пояснення по справі, в яких вказує на те, що належним доказом факту перебування спірної земельної ділянки в межах пам`ятки археології є земельна-технічна експертиза, проведення якої є неможливим, так як у поданих позивачем документах відсутній об`єкт для порівняння, тобто земельна ділянка пам`ятки археології є несформованою відповідно до вимог законодавства.

Ухвалою суду від 08.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві. Вказав, що наказом Міністерства культури від 27.03.2013 Городище та селище Стасі 1 віднесено до пам`ятки археології. На вказану пам`ятку розроблено паспорт та облікову картку та внесено у Державний реєстр пам`яток України. Відповідно до листа КП «Центр охорони та досліджень пам`яток» встановлено, що земельна ділянка, яка перебуває у приватній власності у відповідача, більшою частиною потрапляє на пам`ятку археології. Вважає, що виділення відповідачу спірної земельної ділянки відбулося з порушенням, оскільки селищна рада не мала права передавати таку ділянку у приватну власність. Також на питання представника відповідача зазначив, що відсутня інформації щодо сповіщення органу місцевого самоврядування про внесення пам`ятки археології до Державного реєстру пам`яток та про наявність охоронних договорів, а межі пам`ятки в натурі не виділено. Проте позивач виконує конституційний обов`язок щодо захисту об`єктів культурної спадщини, тому просить позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог. Вказала, що позивачем не надано жодного доказу про формування земельної ділянки, як пам`ятки археології. Протягом 9 років позивач не розробив проектну документацію, не прийняв рішення про встановлення призначення пам`ятці археології та не вніс відповідні відомості до Державного земельного кадастру. Тобто земельна ділянка, як пам`ятка археології не сформована, як того вимагає земельне законодавство. Орган місцевого самоврядування не мав перешкод для виділу спірної земельної ділянки відповідачу. У Державному земельному кадастрі відсутні відомості про обмеження чи обтяження земельної ділянки, відсутні відомості про історико-культурне призначення спірної ділянки. Отже земельна ділянка, яка виділена ОСОБА_4 належним чином сформована, відповідно до діючого на той час законодавства. Крім того на час розроблення технічної документації на спірну ділянку внесено зміни до ст.50 Закону «Про землеустрій», яким не передбачено в обов`язковому порядку надання висновку про віднесення/не віднесення ділянки до пам`ятки археології. Тому вважає, що позивачем не доведено того, що пам`ятка археології розміщена саме на земельній ділянці, яка виділена відповідачу. Вказує, що лист третьої особи та схема в яких визначено які земельні ділянки перебувають в межах пам`ятки археології є неналежними доказами, оскільки схема не містить даних ким саме вона складена, на підставі яких даних та чи має особа яка її складала сертифікат землевпорядника на виконання таких робіт. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи ОСОБА_3 пояснив, що на пам`ятку археології, що розташована в с.Стасі сформована облікова картка та паспорт об`єкта культурної спадщини. На підставі вказаних документів сформована схема, відповідно до якої земельна ділянка відповідача знаходиться в межах пам`ятки археології. Схема додана до паспорта сформована шляхом співставлення ділянок на картографічній мапі. Хоча межі пам`ятки археології не сформовано, проте у паспорті маються картографічні дані. Призначення земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології не змінювалась, згідно кадастрового реєстра є землі с/г призначення. Це питання не відноситься до їх компетенції. Проте навіть за відсутності зміни цільового призначення спірна ділянка відноситься до земель історико-культурного призначення за фактом розташування на ній пам`ятки археології, тому не повинна перебувати у приватній власності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

Встановлено, що на об`єкт Городище та селище Стасі 1 («Стасівське городище») Департаментом культурної спадщини та культурних цінностей складено облікову картку та паспорт об`єкта культурної спадщини, рік розроблення 2010 (а.с. 8-28).

Згідно облікової картки та паспорта об`єкта у розділі розташування зазначено: комплекс у складі городища та селища знаходиться безпосередньо на північний схід від села, на його околиці, на мисовій частині плато правого корінного високого берега р.Ворскла. Городище розташоване на північно-східній околиці села, в ур.Вергузівка. Селище знаходиться на схід південний схід від городища і витягнуте вздовж двох країв мису, на якому розміщується городище.

Також у розділі 15 паспорта на об`єкт Городище та селище Стасі1 («Стасівське городище») зазначено, що проект меж охоронної зони не затверджено. Для використання всієї цієї території (у т.ч. площі комплексу, крім задернованих ділянок та охоронної зони) допускається ведення сільськогосподарських робіт з не глибокою оранкою (до 20 см), рекомендоване залуження, без влаштування нових лісонасаджень і будівництва (а.с.19).

Наказом Міністерства культури України від 27.03.2013 № 228 «Про затвердження науково-проектної документації щодо меж і режимів використання зон охорони пам`яток…» визначено, занести до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення об`єкти культурної спадщини, згідно з переліком. Згідно із додатком по Диканському району Полтавської області за № 31 значиться назва об`єкта Городище та селище Стасі 1 («Стасівське городище»), адреса с.Стасі, у північно-східній частині та на околиці села в ур.Вергузівка, охоронний № пам`ятки 4694-Пл.

Також вказаним наказом у п.5.2 визначено, проінформувати власників пам`яток або уповноважені ними органи про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру пам`яток України та забезпечити укладення охоронних договорів і видачу свідоцтв про реєстрацію об`єкта культурної спадщини як пам`ятки (а.с. 6,7).

У 2021 році за заявою ОСОБА_4 ТОВ «Полтаваземлеустрій» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 (а.с.215-284)

Відповідно до рішення сесії Диканської селищної ради від 26.01.2022 № 37 вирішено затвердити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, згідно додатку та передати громадянам у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Диканської селищної ради Полтавського району, Полтавської області, згідно додатку. Відповідно до витягу з додатка до рішення серед інших під № 38 зазначена ОСОБА_4 , площа 2,00 га, кадастровий № :00:004:0106, для ведення особистого селянського господарства (а.с.128).

Відповідно до листа та схеми КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради від 05.10.2023 зазначено, що в ході проведеного Центром моніторингу встановлено, що ряд земельних ділянок (загалом 21 ділянка) у тому числі і земельна ділянка з кадастровим № :00:004:0106 розташована в межах пам`ятки археології місцевого значення Городище та селище Стасі1 («Стасівське городище») (а.с.30,31).

Також позивачем надано оновлений лист та схему КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради від 26.03.2024, де зазначено, що ряд земельних ділянок (загалом 10 ділянок) у тому числі і земельна ділянка з кадастровим № :00:004:0106 (до пам`ятки потрапляє більшою частиною (територія селища), (а.с.237-238).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна власником земельної ділянки, кадастровий номер :00:004:0106 є ОСОБА_4 (а.с. 32)

З інформації Державного земельного кадастру вбачається, що земельна ділянка з кадастровим № :00:004:0106 має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, форма власності приватна, власник ОСОБА_4 , дата державної реєстрації права власності 08.02.2022 (а.с.33-36).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 53, 54 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико- культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Згідно з пунктом «г» ч.4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 150 ЗК України визначено, що до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення.

Статтею 1 Закону України «Про охорону археологічної спадщини» визначено, що археологічна спадщина України (далі - археологічна спадщина) - сукупність об`єктів археологічної спадщини, що перебувають під охороною держави, та пов`язані з ними території, а також рухомі культурні цінності (археологічні предмети), що походять з об`єктів археологічної спадщини; об`єкт археологічної спадщини (далі - археологічний об`єкт) - місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їх частини, пов`язані з ними території чи водні об`єкти, створені людиною, незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінності з археологічного, антропологічного та етнографічного погляду і повністю або частково зберегли свою автентичність.

Згідно з частинами першою-другою, шостою ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать, зокрема, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Приписами ч. 1 ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить, зокрема, здійснення контролю за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження.

Статтею 31 Закону України «Про охорону культурної спадщини» зазначено, що топографічно зазначені території, в яких містяться об`єкти культурної спадщини або можлива їх наявність, за поданням відповідного органу охорони культурної спадщини можуть оголошуватися рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини охоронюваними археологічними територіями на обмежений або необмежений строк у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Правовий режим охоронюваної археологічної території визначається науково-проектною документацією з визначення меж і режимів використання охоронюваної археологічної території, що складається за результатами проведених досліджень. Рішення про затвердження науково-проектної документації приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. об`єкту археології культурної спадщини.

В п.1 ст. 14-1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» зазначається що межі та режими використання території пам`ятки культурної спадщині визначаються науково-проектною документацією, що складається за результатами проведених досліджень.

Позивач посилається на незаконність передачі ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, зважаючи на віднесення такої до земель історико-культурного призначення.

З такими твердженнями суд не погоджується.

Статтею 34 Закону Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначається, що землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

На час виділення спірної земельної ділянки відповідачці, в порушення ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі на яких розташована пам`ятка археології Городище та селище Стасі 1 не включено до державних земельних кадастрів.

Відповідно до витягів з Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим № :00:004:0106 має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

Також згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 , який виготовлений ТОВ «Полтаваземлеустрій» зазначено про відсутність обмежень щодо використання земельної ділянки площею 2 га рілля, призначення для ведення особистого селянського господарства (а.с.231-233)

Відсутність у проекті землеустрою висновку центру археології щодо наявності/відсутності на земельній ділянці об`єктів археології не є порушенням законодавства, оскільки станом на розроблення такого проекту землеустрою ч.3 ст.50 Закону України «Про землеустрій» не визначала наявність такого висновку при розробленні проекту землеустрою, як обов`язкового.

Статтею 22 Земельного кодексу України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування зокрема громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з вимогами ч. 1-2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Встановлення призначення земельних ділянок відбувається згідно ч.2 ст.20 ЗК України, в якій вказано, що віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу.

Про те, що призначення земельної ділянки, на якій розміщена пам`ятка археології не змінювалось не заперечувалось і позивачем у справі.

Рішення органу місцевого самоврядування про встановлення земельній ділянці в с.Стасі, на якій розміщена пам`ятка археології, історико-культурного призначення суду не надано.

На час передачі у власність відповідачці спірної земельної ділянки були відсутні у Державному земельному кадастрі будь-які обмеження чи обтяження.

Також в судовому засіданні позивачем не доведено, що наказ Міністерства культури України від 27.03.2013, яким було визначено занести до Державного реєстру нерухомих пам`яток України об`єкти культурної спадщини був доведений до відома власників пам`яток або уповноважені ними органи, зокрема до відома Диканської селищної ради Полтавської області.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

Як встановлено в судовому засіданні охоронні договори між селищною радою та обласною адміністрацією на пам`ятку не укладалися.

Таким чином судом не встановлено неправомірних дій Диканської селищної ради Полтавської області при виділенні ОСОБА_4 спірної земельної ділянки.

Орган місцевого самоврядування у січні 2022 року при передачі ОСОБА_4 спірної земельної ділянки діях в межах своїх повноважень на підставі чинного на той час законодавства. Доказів зворотного суду не надано.

Щодо посилання представника позивача на лист КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради та схему, відповідно до яких спірна земельна ділянка перебуває в межах пам`ятки археології Городище та селище Стасі 1, то суд дійшов висновку, що такі не є належними доказами по справі.

Як вбачається з доданої до листа схеми розміщення земельних ділянок в межах пам`ятки археології, така взагалі не містить підпису особи, яка її складала та відсутні дані, чи має така особа спеціальні знання в галузі топографо-геодезичної і картографічної діяльності.

Так згідно норм ст.5,5-1 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність», суб`єктами топографо-геодезичної і картографічної діяльності є, зокрема, юридичні та фізичні особи, які володіють необхідним технічним та технологічним забезпеченням та у складі яких за основним місцем роботи є сертифікований інженер-геодезист, що є відповідальним за якість результатів топографо-геодезичних і картографічних робіт.

Топографо-геодезичні і картографічні роботи при здійсненні землеустрою виконуються особами, які отримали кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника відповідно до Закону України "Про землеустрій".

Таких відомостей щодо особи, яка склала схему матеріали справи не містять.

Також не зазначено на підставі яких даних комунальний заклад дійшов висновку про перебування спірної земельної ділянки в межах пам`ятки археології, оскільки межі пам`ятки археології не виділені в натурі (на місцевості) (а.с.237,238)

Крім того інформація щодо віднесення спірної земельної ділянки або її частини до земель історико-культурного призначення на Публічній кадастровій карті України не міститься.

Таким чином суд вважає, що наданий позивачем лист зі схемою від 05.10.2023 та 26.03.2024 не є належним доказом для підтвердження оспорюваних вимог.

Як вказує неодноразово Верховний суд, єдиним допустимим та належним доказом, який може підтвердити або спростувати факт накладання спірних земельних ділянок є судова земельно-технічна експертиза.

Такий висновок викладений, наприклад, у постанові Верховного суду № 556/1437/19 від 13.07.2022.

В рамках даної справи судово земельна-технічна експертиза не проводилась, клопотань про її призначення сторони не заявляли.

Отже, достеменно встановити факт перебування спірної земельної ділянки з кадастровим № :00:004:0106 в межах пам`ятки археології місцевого значення, на підстав наявних матеріалів, неможливо.

Крім цього, суд, оцінюючи у цій справі наявність підстав для втручання у право відповідачки на мирне володіння майном, звертає увагу на наступне.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Щокін проти України»), напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом ОСОБА_4 набула право власності на спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель комунальної власності у законодавчо передбачений на той час спосіб. Станом на 26.01.2022 цільове призначення спірної земельної ділянки не було змінено. Позивач не надав суду рішення органу виконавчої влади, прийнятого в межах їх повноважень, про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, не розробив проектну документацію на пам`ятку археології та не включив пам`ятку до Державного земельного кадастру, не повідомив селищну раду про включення пам`ятки до Державного реєстру пам`яток, а наданий лист зі схемою розташування спірної земельної ділянки в межах пам`ятки археології не є належним доказом для підтвердження позовних вимог, тому звернення із зазначеним позовом є необгрунтованим, не відповідає «суспільним» інтересам та не є пропорційним втручанням у право особи на мирне володіння майном.

Враховуючи викладене суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судовий збір позивачу не відшкодовується.

Керуючись статтями 12, 13, 89, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог Полтавської обласної військової адміністрації до ОСОБА_4 про зобов`язання повернути земельну ділянку

Рішення набирає законної сили через 30 днів з дня його ухвалення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Головуюча: Л.Є. Петренко