П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2024 року м. Київ

Справа № 755/8623/21

Провадження: № 22-ц/824/5174/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Кулікової С. В., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Сечка Сергія Володимировича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група»

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Савлук Т. В.,

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого страхового відшкодування,

у с т а н о в и в:

У травні 2021 року ПрАТ «СК «Українська Страхова Група» (далі - позивач) звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 06 жовтня 2018 року о 14 годині 25 хвилин, по вул. Ватутіна, 2т м. Києві, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Ford Escape», державний номерний знак НОМЕР_1 , не надав перевагу в русі автомобілю, який рухався з правого боку, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Тoyota», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого вказані автомобілі отримали механічні ушкодження. 27 листопада 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва винесено постанову про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На момент скоєння вказаної ДТП, діяв договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0197-00196, укладений 01 жовтня 2017 року між позивачем та ОСОБА_2 , яка звернулась до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування. Так, позивачем на виконання умов вказаного договору було сплачено власнику застрахованого транспортного засобу страхове відшкодування у загальному розмірі 35 245,84 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» за полісом №АМ6322988, який покрив лише суму збитків позивача у розмірі 21 021,99грн, різниця між сумою виплаченого страхового відшкодування та сумою, сплаченою страховиком відповідача, у розмірі 14 223,85 грн підлягає стягненню з відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року у задоволенні позову ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Сечко С. В. в інтересах ПрАТ «Страхова компанія «УСГ» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що при вирішенні спору суд першої інстанції не взяв до уваги правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №760/19377/15, згідно якої страховик відповідальності винної у дорожньо-транспортній пригоді особи на підставі спеціальної норми - статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків. Отже, відповідач, як особа відповідальна за завданий збиток, повинен відшкодувати ПАТ «СК «Українська страхова група» 14 223,85 грн різниці між сумою страхового відшкодування, сплаченого за договором добровільного страхування наземного транспорту № 28-0197-00196 від 01 жовтня 2017 року, та сумою страхового відшкодування, виплаченою за полісом №АМ6322988.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Корнілов Л.О. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують вартість зносу ТЗ та документи, на підставі яких страховик відповідача виплатив лише частину страхового відшкодування. Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування ПАТ «СК «УСГ», зносу пошкодженого ТЗ на день настання страхового випадку немає. Вказав, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 вказаного Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01 жовтня 2017 року між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0197-00196 за умовами договору об`єктом страхування є транспортний засіб - автомобіль «Тoyota» державний номерний знак НОМЕР_2 .

06 жовтня 2018 року о 14 годині 25 хвилин, по вул. Ватутіна, 2т м. Києві, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Ford Escape», державний номерний знак НОМЕР_1 , не надав перевагу русі автомобілю, який рухався з правого боку, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем «Тoyota», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , в наслідок чого вказані автомобілі отримали механічні ушкодження, чим порушив п. 10.11 ПДР України.

27 листопада 2018 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до частини третьої ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

08 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до ПрАТ «СК «Українська страхова група» із заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу, за участю забезпеченого транспортного засобу автомобіля «Тoyota» державний номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно страхового акту № ДККА-62940 від 16 жовтня 2018 року, ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» прийняло рішення про виплату страхового відшкодування страхувальнику в загальному розмірі 35 245,84 грн, та перерахувало на рахунок Саміт Моторз Україна ТОВ страхове відшкодування у вказаному розмірі.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 була застрахована за полісом №АМ6322988 в ПрАТ «Страхова компанія «Уніка».

На підставі заяви ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» від 08 лютого 2019 року вих.№30579, ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» здійснило виплату на користь позивача в рахунок виплати страхового відшкодування в сумі 21 021,99 гривень, відповідно до статей 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що цивільно-правова відповідальність відповідача, як володільця об`єкту підвищеної небезпеки, була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Уніка», а відтак до відповідача, як особи, що спричинила ДТП, позивач мав можливість звернутися лише в разі недостатності страхової виплати. Сума страхового відшкодування, передбаченого зазначеним договором страхування обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, більш ніж достатньо для задоволення заявлених позивачем вимог, а тому відповідач є неналежним відповідачем у даному спорі.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, яка викладена 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Отже, обов`язок щодо відшкодування шкоди в порядку суброгації виникає у винної у вчиненні ДТП особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у випадках, коли у її страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування. Відповідні підстави відмови страховика у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Убачається, що розмір завданої шкоди у цій справі було оцінено у загальному розмірі 35 245,84 грн.

Встановлено, що відповідальність відповідача на момент вчинення ДТП була застрахована у ПАТ «СК «Уніка» за полісом №АМ6322988, яке на письмову вимогу позивача ПАТ «СК «Уніка» сплатило 21 021,99 грн, замість особи, визнаної винною у ДТП (відповідача).

Доказів щодо розміру страхової суми (ліміту відповідальності) за шкоду, заподіяну майну, за полісом №АМ6322988, матеріали справи не містять.

Разом з тим, згідно п.п. 9.1, 9.2 ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Отже, застрахований ліміт відповідальності відповідача за завдану майнову шкоду перевищує фактично розмір заявленої позивачем шкоди, а тому позивач ПАТ «СК «Українська страхова група», як страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Звертаючись з позовом до ОСОБА_1 як до особи, відповідальної за шкоду, в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, позивач не надав жодного обґрунтування причин часткового відшкодування страховиком ПАТ «СК «Уніка» завданої страхувальником ОСОБА_1 шкоди, ураховуючи, що встановлений законом мінімальний ліміт відповідальності становить 50 000 грн. та перевищував заявлений розмір майнової шкоди (35 245,84 грн).

Зважаючи на те, що ПАТ «СК «Українська Страхова Група» виплатило страхове відшкодування власнику застрахованого автомобіля, виходячи з розміру вартості відновлювального ремонту в сумі 35 245,84 грн, що не перевищувало ліміт відповідальності ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно вважав, що підстави для стягнення з останнього, як винної особи, на користь позивача різниці між розміром страхового відшкодування виплаченого позивачем потерпілому та страховим відшкодуванням, компенсованим позивачу ПАТ «СК «Уніка», відсутні.

Ураховуючи вищевикладене, у позивача фактично виник спір не із ОСОБА_1 , як особою винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, а з його страховиком - ПАТ «СК «Уніка», яким було виплачено суму страхового відшкодування не у повному розмірі, пред`явлену позивачем, в межах страхового ліміту, а тому ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що залишок недоплаченого страхового має відшкодовуватися безпосередньо винуватцем ДТП, тобто, відповідачем, є безпідставними та такими, що спростовуються вищенаведеними висновками суду та правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Також колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неврахуванням районним судом правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №760/19377/15-ц, оскільки таке судове рішення суду касаційної інстанції було ухвалено у справі за відмінних від справи, що переглядається, обставин.

Слід відмітити і те, що відповідно до пункту 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та складників транспортного засобу, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових транспортних засобів виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових транспортних засобів.

З матеріалів справи убачається, що належний потерпілій особі транспортний засіб марки «Ford Escape» значиться 2011 року випуску, тобто, на момент ДТП мав строк експлуатації 7 років.

Отже, у наведеному випадку значення коефіцієнту фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, а тому доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення з нього різниці між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК України є обґрунтованими.

Більше того, у справі, що переглядається позивач не обґрунтовував заявлений ним розмір різниці між завданими збитками та виплаченою ПАТ «СК «АСКО Донбас Північний» сумою страхового відшкодування саме різницею між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу пошкодженого транспортного засобу. Відповідного розрахунку таких вимог позивачем в ході розгляду справи як в суді першої, так і апеляційної інстанцій надано не було.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, апеляційна скарга адвоката Сечка С.В. в інтересах ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Сечка Сергія Володимировича в інтересах Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С.В.Кулікова

В.А. Нежура