ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року

м. Київ

справа № 694/169/23

провадження № 61-12875св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 квітня 2023 року у складі судді Сакун Д. І. та постанову Черкаського апеляційного суду від 26 липня 2023 року у складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В., Нерушак Л. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування нерухомого майна договорами купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що в 2017 році він отримав спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 , який проживав в російській федерації. Частково отриману спадщину, а саме 1 300 000 російських рублів, в листопаді 2019 року він перевів в іноземну валюту та перерахував в Україну на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 15 500 доларів США.

Нестабільність та постійні конфлікти у відносинах з ОСОБА_2 змусили позивача шукати власне окреме житло та він попросив відповідачку повернути перераховані їй валютні кошти, а також повернути 1/2 частину спадкового майна ОСОБА_3 . Отримані кошти відповідачка не повернула, однак запропонувала в рахунок компенсації передати житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 та зареєструвати шлюб.

14 липня 2021 року сторони уклали шлюб та продовжили спільно проживати в будинку відповідачки по АДРЕСА_2 . 24 вересня 2021 ОСОБА_2 передала позивачу житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Передачу нерухомого майна відповідачка запропонувала оформити договорами дарування, а не договорами купівлі-продажу, мотивуючи значно меншими витратами на оформлення, на що позивач погодився.

Позивач стверджує, що після укладання договорів дарування він залишив відповідачці грошові кошти в сумі 15 500 доларів США, які перерахував їй як плату за передане майно. Також позивач вважає, що йому повернулась 1/2 частина спадщини після смерті ОСОБА_3 , від якої він відмовився на користь відповідачки.

Після оформлення договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки стосунки між сторонами знову погіршились. Черговий конфлікт, який стався в жовті 2021 року, закінчився бійкою та вироком Звенигородського районного суду позивача було засуджено за частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України з призначенням покарання у виді громадських робіт.

Позивач перейшов проживати в будинок по АДРЕСА_1 та зареєструвався в ньому, однак відповідачка подала позов про розірвання договорів дарування на підставі частини першої статті 727 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Також ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу між сторонами.

Таким чином, шляхом звернення до суду з позовами про розірвання договорів дарування ОСОБА_2 реалізує свій задум позбавити його житла, залишивши собі спадкове майно ОСОБА_3 та грошові кошти в сумі 15 500 доларів США.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:

- визнати договором купівлі-продажу удаваний договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 24 вересня 2021 року між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 1973 та визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок;

- визнати договором купівлі-продажу удаваний договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:1382, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, укладений 24 вересня 2021 року між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 1974 та визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку;

- стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в сумі 10 000 грн.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 26 липня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення місцевого суду, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що оспорювані договори дарування укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено, тобто вони відповідають вимогам щодо форми та змісту договору дарування нерухомого майна, укладеного між фізичними особами.

Воля сторін при укладенні спірних договорів дарування була спрямована на набуття права власності позивачем на нерухоме майно, що було досягнуто і про це вказали сторони у судовому засіданні. Між сторонами не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування. Жодних доказів того, що сторони діяли свідомо з метою приховати інший правочин та мали на меті укладення саме договорів купівлі-продажу, а не договорів дарування, їх дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі судом здобуто не було. Також, позивач не надав доказів оплатності цих договорів. Тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визнання договорів дарування удаваними та визнання, що в дійсності були укладені договори купівлі-продажу є недоведеними. Вимоги про визнання права власності є похідними, тому також не підлягають задоволенню.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову внаслідок недоведеності, то позовна давність застосуванню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 квітня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 26 липня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким його вимоги задовольнити.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15, постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 тощо, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Звенигородського районного суду Черкаської області.

27 жовтня 2023 року справа № 694/169/23 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки його доводам про те, що воля сторін у цих правочинах була спрямована на передачу йому нерухомого майна у власність, але не безоплатно, а в рахунок того, що він не буде вимагати від відповідача повернення його грошових коштів, які за згодою обох сторін на момент передачі майна будуть платою за передане майно. Обставини щодо взаємовідносин сторін, які склалися до укладення удаваних договорів, свідчать про те, що передача відповідачем позивачу майна по цих договорах не могла бути безоплатною.

За умовами договору дарування позивачу перейшла успадкована відповідачем у свій час частина житлового будинку від покійного ОСОБА_3 , у якому позивач мав право на спадкування, але відмовився на користь відповідача. Відмова позивача від спадкування на користь відповідача була вчинена під впливом прохання відповідача, яке було спрямоване на формування у позивача переконання про спільне володіння і користування успадкованим майном та спільне проживання у ньому, а також зменшення витрат на оформлення спадщини. Подальші дії відповідача, підтверджують факт того, що відповідач зловживала довірою позивача і мала на меті заволодіти майном позивача.

На дату перерахування позивачем успадкованих від свого батька валютних грошових коштів на рахунок відповідача, ставилася мета їх повернення позивачу, а не придбання нерухомості. Мета зарахування цих грошових коштів в оплату за передане відповідачем нерухоме майно, появилася тоді, коли на вимогу позивача відповідач не змогла повернути грошові кошти і запропонувала зарахувати їх в оплату за житловий будинок, який вона успадкувала від покійного ОСОБА_3 .

Договори дарування житлового будинку з господарськими і побутовими спорудами та земельної ділянки є удаваними, оскільки приховують договори купівлі-продажу, які насправді вчинили сторони.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 серпня 2011 року громадянин ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів все своє майно в рівних долях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т.1 а.с.24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а позивач ОСОБА_1 подав нотаріусу заяву від 29 серпня 2012 року про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь ОСОБА_2 (т.1 а.с.25).

08 жовтня 2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3446 на майно, що належало ОСОБА_3 та складається із земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :01:001:1382, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.26).

Також 08 жовтня 2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3444 на майно, що належало ОСОБА_3 , а саме 39/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , а 09 жовтня 2013 року отримала свідоцтво про право на спадщину № 3473, яким успадкувала 61/100 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.18, 19, 20, 27).

13 березня 2017 року позивач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_5 , а саме на майнові права на грошові кошти в ПАТ «Сбербанк» (т.1 а.с.28).

14 листопада 2019 року ОСОБА_1 уклав договір про відкриття рахунку № НОМЕР_1 в ПАТ «Сбербанк росії» та вніс на вказаний рахунок грошові кошти в сумі 1 300 000 російських рублів (т.1 а.с.30).

15 листопада 2019 року грошові кошти в сумі 15 500 доларів США за заявою ОСОБА_1 відділенням ПАТ «Сбербанк росії» переведено на ім`я ОСОБА_2 (т.1 а.с.31-32).

19 листопада 2019 року на рахунок ОСОБА_2 у відділенні АТ КБ «Приватбанк» надійшли грошові кошти в сумі 15 423,50 доларів США, які ОСОБА_2 отримала готівкою 20 листопада 2019 року (т.1 а.с.68).

21 листопада 2019 року ОСОБА_1 відкрив депозитний рахунок № НОМЕР_2 в Ощадбанку та вніс на нього 19 000 доларів США. Кошти в сумі 19 789 доларів США були зараховані 21 травня 2021 року на рахунок № НОМЕР_3 (т.1 а.с.83, 89).

14 липня 2021 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований у Звенигородському відділі державної реєстрації актів цивільного стану (т.1 а.с.33).

За договором дарування від 24 вересня 2021 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 належний їй житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.18-19).

Також 24 вересня 2021 року між сторонами укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :01:001:1382 за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.21-22).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 14 липня 2022 року у справі № 694/957/22 позов ОСОБА_2 було задоволено, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом по АДРЕСА_2 , та виселено ОСОБА_1 із зазначеного житла (т.1 а.с.45-46).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2022 року у справі № 694/722/22 було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (т.1 а.с.47-50).

Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 13 липня 2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України (умисне легке тілесне ушкодження), спричинене ОСОБА_2 (т.1 а.с.77-78).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 204 ЦК України встановлюється презумпція правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 26 березня 2024 року у справі № 750/6086/23, провадження № 61-18582св23).

У справі, яка переглядається, позивач просив суд визнати удаваними договори дарування від 24 вересня 2021 року спірного нерухомого майна, а саме житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки сторони цих договорів насправді вчиняли договори купівлі-продажу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Наведені правові висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20).

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що воля сторін при укладенні спірних договорів дарування була спрямована на набуття позивачем права власності на нерухоме майно, що було досягнуто і про це вказали сторони у судовому засіданні. Між сторонами не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування. Жодних доказів того, що сторони діяли свідомо з метою приховати інший правочин та мали на меті укладення саме договорів купівлі-продажу, а не договорів дарування, їх дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі судам здобуто не було.

Також, позивач не надав доказів оплатності цих договорів. Тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги щодо визнання договорів дарування удаваними та визнання, що в дійсності були укладені договори купівлі-продажу є недоведеними.

Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20 зазначив, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15, постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 тощоє безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про недослідження судами наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

З урахуванням того, що наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 квітня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 26 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович