_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/4236/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2024 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Гниличенко М.В.

при секретарі Тіщенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеська товарна біржа про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, суд

ВСТАНОВИВ:

14.06.2024 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просять визнати дійсним та виконаним правочин - договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20 червня 1995 року за № 7777 житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений та зареєстрований на Одеської товарної біржі в журналі реєстрації біржових угод с нерухомістю, реєстраційний № 7777 від 20.06.1995 року між ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2024 року вищевказана справа була розподілена судді Гниличенко М.В.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 17.06.2024 року до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська товарна біржа та провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст.274-279 ЦПК України, у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін.

Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачам був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи у судовому засіданні з викликом сторін.

Учасники процесу сповіщені відповідно до вимог ст.ст.129-131 ЦПК України.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та їх представник адвокат Чурсова В.О. до судового засідання не з`явились, належним чином повідомлялись, через канцелярію суду надали заяву, якою позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, справу розглянути за їх відсутністю.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

Представник третьої особи Одеська товарна біржа в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

Суд вважає, що докази, які є в матеріалах справи є повними та достатніми для розгляду справи по суті за відсутності учасників процесу, належних чином повідомлених.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 20.06.1995 року між ОСОБА_4 , як продавцем, та ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , 1990 року народження, ОСОБА_3 , як покупцями, було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна № 7777, а саме житлового будинку, що має загальну площу 68.80 кв.м, корисну площу 61.1 кв.м., однієї кімнати житлової площі 17.8 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , який належав продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Виконавчим комітетом Київського районної ради народних депутатів 28.12.1992 р. на підставі рішення №970 від 11.12.1992 р., зареєстрованого в ОМБТІ під № 24019 стр. 144 кн.234 30.12.1992 р./а.с. 6-7/. і

При дослідженні договору купівлі-продажу нерухомого майна № 7777 від 20.06.1995 року вбачається, що житловий будинок складається із «1.1.1» - коридор, «1.1.2» кухня, «1.1.3» житлова, «4,5» - мансардні приміщення, «I» - підвал, перераховані усі будівлі: «А» -житлове, «Б» -гараж, «В» - сарай, «Г» - вбиральня, №1,2»-огорожа, «І,ІІ» - мостіння, «III»-колодязь, розташовані на земельній ділянці 647 кв.м./ а.с. 6 зворот/.

Із позову вбачається, що правочин обома сторонами повністю виконаний: відповідачем було звільнено всі приміщення, передано ключі. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. Позивачі використовують житловий будинок вже на протязі 29 років.

Крім того, 20.11.2007 року позивачі оформили Державний акт на право власності на земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_1 , серії ЯЕ № 112097.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2ст. 48 цього Кодексу.

Відповідно до законодавства, що діяло на момент укладення Договору купівлі-продажу №21435 від 12 вересня 1997 року, такий вид договору мав бути нотаріально посвідченим.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах).

.Згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, яка в цілому відповідає умовам: представляє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товару, допущених до обороту на товарній біржі; якщо її учасники є членами біржі та якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за укладеною угодою дня.

На підставі ч.4 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Сторони домовились відносно усіх істотних умов договору купівлі-продажу, про предмет договору і ціну та відбулося повне виконання договору як з боку покупців, які здійснили оплату, так і з боку продавця, який прийняв оплату та передав у володіння і користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок, що має загальну площу 68.80 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , тобто було виконано всі істотні умови договору купівлі-продажу.

Однак, у біржовому договорі було зазначено, що він не підлягає подальшому нотаріальному посвідченню, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах технічної інвентаризації, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

З часу укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна продавець звільнив житловий будинок, а покупці поселились до будинку, зареєстрували договір в «ОМБТІ та РОН», здійснили реєстрацію місця проживання у квартирі, сплачували та продовжують сплачувати комунальні послуги та інші витрати за квартиру, приватизували земельну ділянку.

У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу вищезазначеної будівлі, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі.

Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору.

Відповідно до ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В силу ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Статтею 650 ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст.319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах.

На підставі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку (ст.16 Цивільного Кодексу України).

На підставі вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів.

Таким чином, правовідносини з приводу укладання договору купівлі-продажу у 1997 році повинні регулюватися відповідно до вимог ст.ст.47,227 ЦК України в редакції 1963 року, тобто договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

У зв`язку з необхідністю здійснити правочин, позивачі звернулись до нотаріуса, однак листом державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори Масловою М.В. від 08.07.2024 року було повідомлено про те, що для захисту їх прав необхідно звернутись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним, тобто власники будинку позбавлені можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, оскільки біржовий договір не посвідчено нотаріально.

Відповідно ст.12 Закону України «Про власність», який діяв на час укладення договору, громадянин набуває право власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не заборонених законом, тобто позивачі внаслідок купівлі-продажу житлового будинку набули право власності на вказаний будинок.

На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивачів обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 47, 227 ЦК України/в редакції 1963р./, ст. ст. 12, 13, 19,81,131,223, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеська товарна біржа про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 7777, зареєстрований на Одеській товарній біржі від 20.06.1995 року, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 68,80 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , 1990 року народження, ОСОБА_3 , зареєстрований Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 27.06.1995 року, під № 24019, кн. 234 стор.144.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.07.2024 року.

Суддя Гниличенко М. В.