ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3713/15Головуючий у 1-й інстанції Якімець Т.І.
Провадження № 22-ц/817/1149/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

державного виконавця - Бойка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/3713/15 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2024 року (постановлену суддею Якімець Т.І., повний текст якої складено 13 листопада 2024 року) в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в зв`язку з виконанням рішення суду в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі - скаржник, апелянт), в інтересах якого діє адвокат Гриців Ольга Ярославівна, звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Скарга мотивована тим, що на виконанні Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходився виконавчий лист №607/3713/15-ц, виданий 18 квітня 2015 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей.

Виконавчими діями, проведеними в межах ВП НОМЕР_3, а саме постановою від 16 лютого 2018 року, щодо ОСОБА_1 встановлено тимчасові обмеження, зокрема, обмеження у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Постанови боржнику вручені не були, що підтверджується листом ТВ ДВС Тернопільської області, наданим 23 жовтня 2024 року у відповідь на адвокатський запит від 16 жовтня 2024 року.

Зазначає, що стягувачем у ВП № НОМЕР_4 ОСОБА_2 18 червня 2024 року подано заяву про повернення без виконання виконавчого листа №607/3713/15-ц, у зв`язку зі сплатою аліментів та штрафу боржником в добровільному порядку. Внаслідок цього головним державним виконавцем ТВ ДВС Тернопільської області повернуто виконавчий лист стягувачу, про що свідчить постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 15 серпня 2024 року. Також, державним виконавцем постановлено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення. Однак, у встановлений законодавством строк вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення ним скасовано не було. Лише 21 жовтня 2024 року скасовано заходи примусового виконання, зокрема, виключено відомості про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників, в тому числі скасовано тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

Представник скаржника зазначає, що допущена державним виконавцем бездіяльність, що полягала у не скасуванні заходів примусового виконання рішення суду в строки, визначені частиною дев`ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», у результаті призвела до настання негативних наслідків для скаржника. Так, на боржника 14 жовтня 2024 року працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 №150774 за ознаками ч.3 ст.126 КУпАП за фактом нібито керування ОСОБА_1 автомобілем із встановленим тимчасовим обмеженням у праві керування транспортними засобами.

У зв`язку з наведеним скаржник просив суд:

- визнати бездіяльність державного виконавця у ВП НОМЕР_5, яка полягає у не скасуванні заходів примусового виконання рішення суду, зокрема, у не скасуванні встановлених тимчасових обмежень боржника, що передбачені пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» - після 18 червня 2024 року, а саме погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

- вирішити питання судових витрат.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605.60 грн.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2024 року виправлено описку в ухвалі Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2024 року та виправлено дату судового рішення з помилково вказаної «13.11.2024» на правильну «08.11.2024», а також, пункт другий резолютивної частини ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2024 року викладено в такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) в користь держави судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок».

Не погоджуючись із ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2024 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гриців Ольга Ярославівна, подав на неї апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Зазначає, що головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойком Дмитром Олександровичем повернуто виконавчий лист стягувачу, що підтверджується Постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 15 серпня 2024 року. Також державним виконавцем постановлено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення, однак такі заходи не було скасовано державним виконавцем.

На думку апелянта, державний виконавець допустив протиправну бездіяльність, внаслідок якої на боржника 14 жовтня 2024 року працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 №150774 за нібито керування ОСОБА_1 автомобілем із встановленим тимчасовим обмеженням у праві керування транспортними засобами в порушення ч.3 ст.126 КУпАП.

В даному випадку державний виконавець допустив бездіяльність, яку слід визнати незаконною, без зобов`язання вчинити його будь які дії.

Щодо стягнення з ОСОБА_1 в користь держави судового збору, то апелянт зазначає, що Законом України «Про судовий збір» не передбачено його сплати за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця до загального чи господарського суду.

У зв`язку з наведеним просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2024 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 .

12 грудня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від державного виконавця ТВ ДВС Тернопільської області Бойка Дмитра Олександровича надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивовано тим, що по ВП НОМЕР_5 у боржника була наявна заборгованість зі сплати аліментів, у зв`язку із чим головним державним виконавцем Єрохіним О.В. 16 лютого 2018 року та 20 лютого 2018 року встановлено відносно боржника тимчасові обмеження, передбачені частиною дев`ятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Також застосовані до ОСОБА_1 тимчасові обмеження були повністю скасовані державним виконавцем 21 жовтня 2024 року, після встановлення державним виконавцем їх наявності. Зазначає, що на дату звернення із скаргою 23 жовтня 2024 року між сторонами не існувало спірних правовідносин, а на дату розгляду цієї скарги 08 листопада 2024 року предмет спору був відсутній 18 днів, адже бездіяльність державного виконавця припинена ще 21 жовтня 2024 року.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні державний виконавець - Бойко Дмитро Олександрович, проти апеляційної скарги заперечив та просив судове рішення залишити без змін.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату час та місце розгляду.

Заслухавши доповідача, пояснення державного виконавця, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 березня 2015 року у справі №607/3713/15-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 15 листопада 2001 року Романівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, про що зроблено актовий запис за №4.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньок ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі по 500 грн, щомісячно на кожну дитину, починаючи з 03 березня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.20).

На підставі виконавчого листа №607/3713/15-ц від 18 квітня 2015 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_4 від 21 травня 2015 року (а.с.40-41).

Згідно виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду №607/3713/15-ц від 18 квітня 2015 року, 16 лютого та 20 лютого 2018 року щодо скаржника було встановлено тимчасові обмеження, передбачені частиною дев`ятою статті 71 Закону №1404, зокрема у частині тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (а.с.61-62).

18 червня 2024 року ОСОБА_2 подала заяву до ТВ ДВС Тернопільської області про повернення без виконання виконавчого листа №607/3713/15-ц про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на її користь, оскільки аліментні платежі, борг зі сплати аліментів, а також штраф боржник їй виплатив повністю. Отже, заборгованість боржника перед стягувачем відсутня (а.с.42).

Постановою про повернення виконавчого документа ВП № НОМЕР_4 стягувачу від 15 серпня 2024 року припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с.63-64).

14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_1 складено протокол серії ЕПР1 №150774 про адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 126 КУпАП, а саме за керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами (а.с.69-70).

Постановою про відновлення виконавчого провадження від 21 жовтня 2024 року, відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа №607/3713/15-ц від 18 квітня 2015 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом (а.с.59-60).

Постановою від 21 жовтня 2024 року скасовано заходи примусового виконання, застосовані при примусовому виконанні виконавчого листа №607/3713/15-ц від 18 квітня 2015 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом (а.с.65-66).

Постановою про скасування тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 21 жовтня 2024 року скасовано тимчасові обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами, які було встановлено постановою про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 20 лютого 2018 року НОМЕР_5 та постановою про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 21 жовтня 2024 року № НОМЕР_4 (а.с.67-68).

Цього ж дня вказану постанову було направлено сторонам (а.с.71).

Відповідно до інформації про виконавче провадження ВП НОМЕР_5 від 23 жовтня 2023 року стан цього виконавчого провадження має статус - завершено (а.с.45-58).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень слідує, що постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2024 року у справі №607/22744/24 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.126 КУпАП - закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Вказаною постановою встановлено, що на момент складання працівниками поліції протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №150774 від 14 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_1 , заборгованість зі сплати аліментів була погашена ним в повному обсязі, а тому відповідно до вимог п.2 ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами підлягало скасуванню. Заходи примусового виконання, застосовані при примусовому виконанні виконавчого листа №607/3713/15-ц виданого 18 квітня 2015 року, були скасовані постановою державного виконавця лише від 21 жовтня 2024 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, розумності строків виконавчого провадження, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є:

- звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

- звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

- заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

- інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно із частиною першою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, виносяться державним виконавцем за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці.

Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені.

У разі оскарження рішення, дії виконавця, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, якщо їх не скасовано, підлягають виконанню відповідними органами після розгляду справи відповідним судом.

Процесуальними нормами ЦПК України щодо здійснення судового контролю є Розділ VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень», а саме статті 447-453.

Статтею 447 ЦПК України передбачено право сторін виконавчого провадження на звернення до суду із скаргою в разі, якщо вони вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що стягувачка ОСОБА_2 звернулася із заявою до ТВ ДВС Тернопільської області про повернення без виконання виконавчого листа №607/3713/15-ц про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на її користь 18 червня 2024 року.

Постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 15 серпня 2024 року припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, однак тимчасові заходи, зокрема тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, були належно скасовані лише 21 жовтня 2024 року після звернення боржника.

Суд першої інстанції правильно встановив, що у період з 15 серпня 2024 року по 21 жовтня 2024 року, незважаючи на наявність постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 15 серпня 2024 року, якою було припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, тимчасові заходи, зокрема тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, належним чином скасовані не були.

Станом на момент звернення зі скаргою до суду (23 жовтня 2024 року), тимчасові заходи, застосовані до скаржника ОСОБА_1 на підставі частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», були скасовані державним виконавцем.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту цивільних прав та інтересів скаржника у цій категорії справ є встановлення судом бездіяльності державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця неправомірною з одночасним зобов`язанням відновити порушене право, шляхом усунення порушень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особливості судового захисту цивільних прав та інтересів у межах виконання судових рішень встановлено, з-поміж інших приписів законодавства, нормами частини другої статті 451 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що законодавець встановив у якості належного способу захисту цивільних прав та інтересів скаржника не лише визнання судом оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльність неправомірним, але й зобов`язання усунути наявні порушення чим поновити порушене право. Уживання законодавцем у нормі частини другої статті 451 ЦПК України сполучника «і» свідчить про невіддільність встановлення (визнання) судом неправомірності рішення, дії, або бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та їх зобов`язання поновити порушене право, шляхом усунення порушень.

Отже, належним способом захисту цивільних прав та інтересів скаржника у цій категорії справ є встановлення судом бездіяльності державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця неправомірною з одночасним зобов`язанням відновити порушене право, шляхом усунення порушень.

Суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, одночасно зобов`язавши його виправити оскаржувані порушення; визнавши протиправною бездіяльність відповідного суб`єкта, суд не відновить порушеного, на думку позивача, права.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 9901/327/20 (пункти 61, 62).

З огляду на викладене, обгрунтоваваним є висновок суду першої інстанції про те, що встановлення у даній справі судом бездіяльності державного виконавця неправомірною не відновить порушеного, на думку скаржника ОСОБА_1 права, оскільки суд позбавлений можливості зобов`язати державного виконавця усунути порушення, ураховуючи те, що тимчасові заходи, зокрема тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, були скасовані ще до звернення до суду.

Доводи апелянта, що допущена державним виконавцем бездіяльність призвела до настання негативних наслідків для скаржника, колегія суддів приймає до уваги, однак зазначає, що постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2024 року у справі №№607/22744/24 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст.126 КУпАП - закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у скарзі на дії/бездіяльність державного виконавця, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

Щодо посилань апелянта на безпідставне стягнення судового збору.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» не встановлено ставки судового збору за подання скарг на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби.

Отже, за подання скарг до суду першої інстанції на рішення, дії чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, судовий збір не сплачується.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 605.60 грн.

У відповідності до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в частині стягнення судового збору.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 листопада 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 605.60 грн - скасувати.

В решті судове рішення залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції - залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено - 31 грудня 2024 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Храпак