Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Придачука О.А.

за участю секретаря судового засідання - Бомбушкаря В.П.

представника позивача - адвоката Гримута Д.Ю.

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Михалківа Б.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Гримут Дмитро Юрійович, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Савчин Катерина Вікторівна, про визнання договору дарування удаваним та визнання в дійсності укладеного договору купівлі-продажу недійсним

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 03.12.2024 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 13.12.2024 року.

ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Гримут Дмитро Юрійович звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Савчин Катерина Вікторівна, про визнання договору дарування удаваним та визнання в дійсності укладеного договору купівлі-продажу недійсним.

Позов мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_2 є власником 1/2 частки квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

До 09.07.2024 власниками іншої частини вказаної квартири рівними частками були ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

19.07.2024 з інформації, отриманої з ДРРПНМ, ОСОБА_2 дізналася, що на підставі договору дарування № 1971 від 10.07.2024, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В., власником частини квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , стала ОСОБА_1 .

Тоді ж в телефонному режимі позивачці зателефонував чоловік, який представився як ОСОБА_7 , і повідомив, що тепер він по факту є співвласником зазначеної квартири, однак по документах вона оформлена на його дружину ОСОБА_1 .

Також ОСОБА_7 повідомив, що частину квартиру він купив у ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Водночас, ОСОБА_7 дав ясно зрозуміти позивачі, що це було зроблено з тією метою, щоб, з огляду на неможливість фактичного поділу квартири на 2 частини для роздільного проживання, змусити ОСОБА_2 скоріше викупити іншу, не належну їй частину квартири на свою користь, так як до цього вона не хотіла приймати пропозиції з даного приводу (за завищеною ціною 600 000 грн.), які їй направляли колишні співвласники ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

З огляду на наведене, щоб уникнути ускладнень, пов`язаних з необхідністю інформування ОСОБА_2 (яка як співвласник має переважне право на викуп іншої частки в силу закону) - про намір продати частки, належні ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , - ОСОБА_7 вирішив оформити перехід права власності від них на свою дружину ОСОБА_1 (яка в даній історії є виключно підставною особою) шляхом укладення договору дарування, при цьому вказавши в ньому вартість відповідної частки квартири в розмірі 297 700 грн.

В даній ситуації ОСОБА_7 взяв на себе роль, так би мовити, «колектора», щоб змусити ОСОБА_2 піти на вигідні для його сторони умови.

Позивач вважає, що укладений між ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_9 та ОСОБА_1 договір дарування № 1971 від 10.07.2024 є удаваним та по суті є договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням вимог закону, з огляду на наступне.

Посилається позивач на вимоги ст. ст.6, 203, 215 , 235 , 626 -628, 638 , 717 ЦК України, висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 та Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц, а також постановах КЦС/ВС від 28.06.2022 у справі № 576/564/21.

Крім цього, позивач вказує, що КЦС/ВС у постанові від 04.08.2022 у справі № 607/5148/20, з посиланням на вищенаведені правові позиції, зазначив, що тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин.

10.07.2024 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_9 з однієї сторони (дарувальники) та ОСОБА_1 з іншої сторони (обдаровувана) було укладено договір дарування за № 1971 частки у праві спільної часткової власності на 2-х кімнатну квартиру площею 45,8 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Сторона позивача зазначає, що вказаний правочин є удаваним, і в дійсності - відповідачі уклали договір купівлі-продажу, що випливає з наступного.

Задокументована наявність у відповідачів (дарувальників) наміру та бажання саме продати належну їм частку нерухомого майна (квартири), які спростовують намір відчужити її комусь шляхом дарування.

Так, ще 30.12.2022 відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 через тодішню представницю ОСОБА_10 (яка, є дружиною ОСОБА_9 - їх теперішнього представника) та користуючись послугами приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В., офіційно направляли ОСОБА_2 заяву в порядку ст.362 ЦК України з пропозицією викупити належну їм частку квартири в АДРЕСА_1 , як співвласнику, який має на це переважне право - за 600 000 грн.

Пізніше, 23.05.2024 приватний нотаріус Савчин К.В. направила ОСОБА_2 аналогічну пропозицію поштовим відправленням (однак, остання її не отримала у зв`язку з відсутністю за місцем проживання на той час, проте про сам факт та зміст такої дізналася пізніше).

Далі, 18.06.2024 приватний нотаріус Савчин К.В. за допомогою месенджера «Viber» надіслала ОСОБА_2 повідомлення, в якому знову зазначила про те, що відповідачі хочуть продати свою частку у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , за суму в розмірі 600 000 грн. і спитала чи позивачка як співвласник, який має переважне право на її викуп, - обдумала цю пропозицію (що саме вона вирішила).

З наведеного випливає, що у відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 протягом тривалого періоду часу, починаючи з грудня 2022 року, було бажання саме продати належну їм частину квартири, а не відчужити її безоплатно, тобто - подарувати і саме про такі наміри вони письмово та через нотаріуса повідомляли позивачку ОСОБА_2 на виконання вимог ст.362 ЦК України.

Причому, щоразу мова йшла про одну й ту ж, конкретно визначену суму, в яку відповідачі оцінили належну їм частку квартири, а саме - 600 000 грн.

Позивачка ОСОБА_2 , як особа, яка на відміну від відповідачів, знала реальний стан квартири, зокрема внутрішнього оздоблення, меблів та комунікацій, зазначені пропозиції, з огляду вочевидь за завищену суму, яку пропонували відповідачі, тривалий час обдумувала та відразу не приймала.

Разом з тим, не домігшись згоди від ОСОБА_2 на викуп зазначеної частки за вищевказану суму в розмірі 600 000 грн. та відповідно не маючи жодного іншого реального покупця на це майно (і за такі гроші), - відповідачі вирішили іншим шляхом.

Так, відповідачі придумали продати її на користь по факту абсолютно незнайомої їм третьої особи - ОСОБА_1 (чоловік якої - ОСОБА_7 в телефонному режимі згодом і повідомив про вказані обставини позивачку), проте - вже за ціну, більш близьку до реальності, - за 297 700 грн., так як у зв`язку з вищеописаним фінансовим інтересом їм необхідні були хоч якісь гроші.

Водночас, щоб не виконувати вимоги ст.362 ЦК України (з ціною 297 700 грн.), відповідачі оформили перехід права власності на частку квартири договором дарування, хоча в дійсності уклали договір купівлі-продажу.

А сам процес подальшого «спонукання» позивачки ОСОБА_2 до викупу не належної їй частки квартири відповідачі залишили ОСОБА_7 з його жінкою ОСОБА_1 .

Вищенаведені обставини свідчать про існування чіткого та стійкого (більше 1,5 року) умислу відповідачів саме на продаж належної їм частки майна, а не на її відчуження в безоплатний спосіб (шляхом дарування) і це безпосередньо підтверджується письмовими заявами та електронним повідомленням, які в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 направляла ОСОБА_2 приватний нотаріус Савчин К.В.

Позивач зазначає, що в іншому випадку, якби у відповідачів в дійсності був намір саме подарувати належну їм частку квартири третій особі, вони об`єктивно, починаючи за грудня 2022 по червень 2024 року не надсилали б ОСОБА_2 листів з пропозицією її викупити та вже давно б це зробили.

Позивач звертає увагу та просить врахувати, що рішення про дарування частки квартири відповідачами було прийнято всього через 22 дні після висунення останньої (третьої) пропозиції з їх боку ОСОБА_2 про викуп належної їм частки. По факту, відповідачі навіть не дочекались спливу місячного строку, визначеного в абз.2 ч.2 ст.362 ЦК України, в межах якого позивачка мала право здійснити дії щодо викупу цієї частки або повідомити про відмову від цього.

Жодного логічного пояснення такому спонтанному рішенню відповідачів немає. Тому, на думку позивача, жодного реального наміру на укладення договору дарування у відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не було, натомість укладений між ними та ОСОБА_1 правочин - є удаваним.

Вказує представник позивача про відсутність особистого знайомства та близьких зв`язків між дарувальниками та їх представником з обдаровуваною. Так, відповідачі (дарувальники) ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 - не мають з ОСОБА_1 (обдаровуваною) жодних сімейних, родинних або інших зв`язків, які б свідчили про їх близькість. Вони не є між собою ні близькими, ні навіть далекими родичами, не були і не є сусідами.

При цьому, відповідачка ОСОБА_1 з дарувальниками взагалі особисто не знайома. Вищенаведене свідчить про відсутність теплих, дружніх або якихось інших близьких відносин, які б об`єктивно свідчили про логічний намір і виключне бажання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 подарувати саме ОСОБА_1 свою частку нерухомого майна.

Також представник позивача зазначає про відсутність майнового інтересу та економічної вигоди від укладеного правочину. Вказує, що очевидною є обставина, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , з огляду на її оцінку відповідачами в 595 400 грн. при укладенні договору дарування, є майном, що має значну цінність. Те ж саме стосується її частки вартістю 297 700 грн.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 мали чітку та стійку спрямованість на продаж належної їм частки квартири за суму в 600 000 грн. Попри це, фактично раптово вони укладають правочин, наслідком якого стає безоплатний перехід права власності це майно сторонній третій особі - ОСОБА_1 ..

Як зазначає позивач, такого роду ситуація свідчить про очевидну удаваність укладеного між ними правочину, оскільки його природа та правові наслідки прямо суперечили явним намірам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 отримати матеріальну (грошову) вигоду від відчуження належної їм частки в спільному майні, які існували тривалий, понад 1,5 року, період часу.

Причому, безоплатна передача майна у власність іншій особі ( ОСОБА_1 ) не тільки не покращила, а й вочевидь погіршила матеріальне становище дарувальників та створила істотний економічний дисбаланс.

За наведених обставин, можна об`єктивно констатувати, що відчуження відповідачами частки квартири в АДРЕСА_1 шляхом укладення на користь ОСОБА_1 договору дарування не носило для них жодного економічного інтересу та не принесло б ніякої матеріальної вигоди, і тому укладення цього правочину виглядає вочевидь неправдоподібним, з огляду на неодноразові наміри ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 саме продати зазначене майно, отримавши за це грошові кошти.

На думку позивача, якщо тлумачити дії сторін як правочин щодо дарування, то це означало б, що відповідачі раптово, без будь-якого економічного обґрунтування та власного інтересу вирішили в один момент значно погіршити своє майнове становище. У такому випадку, з огляду на відсутність родинних чи близьких стосунків, права й обов`язки сторін договору виглядають вочевидь непропорційно. Це, у свою чергу, свідчить про об`єктивну удаваність укладеного між ними договору дарування та підтвердження того, що в дійсності мав місце договір купівлі-продажу.

Посилається позивач на ВП/ВС у постанові від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 в якій задовольняючи касаційну скаргу, підтримала позицію позивача про те, що правочин дарування, на відміну від оплатних договорів, за своєю суттю позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин.

В аспекті вищенаведеного, Верховний Суд неодноразово наголошував, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Так, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, повинен довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваними правочинами.

Водночас, Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Тому, якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин дарування, має довести розумні мотиви такого правочину.

За відсутності таких мотивів (зокрема, у випадку дарування майна, яке має значну вартість, сторонній особі) правочин може бути визнаний судом удаваним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц та постановах Верховного Суду від 23.02.2022 у справі № 922/2182/21, від 03.11.2022 у справі № 912/3747/20.

Таким чином, об`єктивний аналіз ситуації в рамках даного спору свідчить про те, що сторони оспорюваного договору фактично мали волевиявлення на укладення саме договору купівлі-продажу частини квартири та вчиняли дії, які спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором купівлі-продажу, який є оплатним, як в дійсних правовідносинах сторін.

Крім цього, обґрунтовуючи недійсність укладеного між відповідачами правочину, позивач посилається на вимоги ст.ст. 316, 317, 319 , 355, 356, 361 ЦК України.

Та, з огляду на те, що фактично 10.07.2024 між відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої фактично було укладено договір купівлі-продажу частки майна у спільній власності, а не договір дарування, до цих правовідносин застосовуються положення Глави 26.

З огляду на те, що іншим співвласником, окрім ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , квартири в АДРЕСА_1 , на момент укладення спірного правочину була позивачка ОСОБА_2 , відповідачі перед його укладенням зобов`язані були виконати вимоги ст.362 ЦК України щодо співвласника, який має переважне право на викуп частки у праві спільної часткової власності.

Так, з огляду на оцінку належної ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 частини квартири в суму 297 700 грн., останні повинні були перед укладенням договору купівлі-продажу з ОСОБА_1 , направити позивачці ОСОБА_2 письмове повідомлення про намір продати цю свою частку за вказану суму конкретно в розмірі 297 700 грн. і дочекатися спливу місячного строку з моменту такого повідомлення, протягом якого остання могла реалізувати відповідне право чи відмовитися від нього.

Однак, вказані вимоги ст.362 ЦК України відповідачами були грубо порушені.

Посилається позивач на висновки КЦС/ВС у постанові від 18.07.2023 у справі № 522/17034/20 згідно яких суд зазначив, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє передбачені ним цивільні права й обов`язки, допоки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

На думку позивача наведені вище обставини свідчать про грубе порушення відповідачами встановленої законом процедури при відчуженні частки у праві спільної часткової власності, а саме - без дотримання прав співвласника, який має переважне право на її викуп, як цього вимагають положення ст.362 ЦК України. В даному випадку відповідачі навмисно уклали договір дарування з метою приховання договору купівлі-продажу, щоб уникнути вищезазначеного повідомлення позивачки про продаж частки у квартирі, а отже - порушили її переважне право купівлі як співвласника.

За наведених обставин, укладений між відповідачами договір купівлі-продажу є недійсним в силу положень ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України.

Підсумовуючи наведене вище, сторона позивача констатує, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В. договір дарування № 1971 від 10.07.2024, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_9 з однієї сторони (дарувальники) та ОСОБА_1 з іншої сторони (обдаровувана), предметом якого була частка у праві спільної часткової власності на 2-х кімнатну квартиру площею 45,8 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1 , - є удаваним, натомість - в дійсності мав місце договір купівлі-продажу.

Відтак вважає позивач, що договір дарування № 1971 від 10.07.2024 підлягає визнанню договором купівлі-продажу. Поряд з цим, зазначений договір купівлі-продажу, з огляду на порушення відповідачами вимог ст.362 ЦК України, яке полягає у неповідомленні позивачки про продаж частки у квартирі та тим самим порушенні її переважного права на викуп зазначеної частки як співвласника, - свідчить про наявність підстав для визнання вказаного правочину недійсним.

Позивач просить суд: на підставі вище викладеного, Визнати удаваним укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в особі представника ОСОБА_9 з однієї сторони (дарувальники) та ОСОБА_1 з іншої сторони (обдаровувана) договір дарування частки у праві спільної часткової власності на 2-х кімнатну квартиру площею 45,8 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений 10.07.2024 за № 1971 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В., визнавши, що в дійсності було укладено договір купівлі-продажу. Визнати недійсним укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в особі представника Мигович О.Ф. з однієї сторони (дарувальники) та ОСОБА_1 з іншої сторони (обдаровувана) договір купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності на 2-х кімнатну квартиру площею 45,8 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений 10.07.2024 за № 1971 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В. Стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 27 серпня 2024 у вказаній справі відкрито провадження та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 01 серпня 2024 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку квартири загальною площею 45,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання - АДРЕСА_2 . Заборонено ОСОБА_1 та/або уповноваженим нею юридичним та фізичним особам вчиняти дії, спрямовані на проникнення та/або вселення до квартири загальною площею 45,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду від 16 серпня 2024 року у задоволенні заяви представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Михалківа Богдана Степановича про застосування зустрічного забезпечення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , вінтересах якої діє адвокат Гримут Дмитро Юрійович, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Савчин Катерина Вікторівна, про визнання договору дарування удаваним та визнання в дійсності укладеного договору купівлі-продажу недійсним - відмовлено.

28.08.2024 року на адресу суду від Представника відповідача: ОСОБА_1 адвоката Михалків Богдан Степанович надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позову. Мотивуючи тим, що Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Позивач по справі стверджує у позовній заяві про те, що сторони договору дарування уклали інший правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири, який позивач просить визнати недійсним.

Зазначає, що свою позицію позивач обґрунтовує тими обставинами, що попередні власники квартири неодноразово направляли позивачу, як іншому співвласнику житлової квартири, письмові пропозиції щодо укладення договору купівлі-продажу квартири за фіксованою ціною 600000,00 грн., а не отримавши відповіді на таку пропозицію уклали договір дарування квартири з особою, з якою вони не були знайомі та не перебували у близьких чи родинних стосунках уклали договір дарування частки квартири маючи намір приховати дійсний правочин. На думку представника відповідача таке твердження позивача по справі не ґрунтується на належних та допустимих доказах та є припущенням позивачки, оскільки їй не може бути достеменно відомо про факт соціальних зв`язків інших людей, з якими вона не спілкується протягом багатьох років, кола їх спілкування, родинних відносин, відповідачі не зобов`язанні повідомляти позивача про такі обставини, вони мають право вільного вибору розпорядження своєю власністю не залежно від того, хто для дарувальників є обдарована особа, норми цивільного законодавства взагалі не містять такої ознаки чи вимоги для суб`єктного складу даного виду правочину. Звертає увагу суду, що відповідачі по справі протягом тривалого часу проживають за кордоном, наміру проживати у спірній квартирі вони не мають, відчужити частку у квартирі шляхом її продажу вони без згоди співвласника не можуть, позивач, як власник 1/2 частки квартири придбавати їхні частки або відчужувати житлову квартиру третім особам наміру не мала про, що фактично зазначила у позові, у житловій квартирі до недавнього часу протягом багатьох років проживав покійний батько позивачки, фактично позивачка використовувала всю квартиру в цілому самостійно на власний розсуд, здійснювати необхідній ремонт квартири наміру вона не мала і не проводила, про що сама стверджує у позовній заяві описуючи актуальний стан квартири, як не задовільний, не уточнюючи при цьому причини такого незадовільного стану, з огляду на описані вище факти. Відповідачі по справі ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 неодноразово пропонували позивачці варіант продажу квартири в цілому третім особам та поділ коштів, які отримані від її продажу пропорційно їх часткам у квартирі у АДРЕСА_1 , проте, позивачка такий варіант не розглядала, оскільки у квартирі проживав на той час її батько, а переселяти його у інше помешкання вона наміру не мала, хоча мала у власності декілька житлових квартир.

Відповідачі по справі враховуючи той факт, що ним необхідно нести витрати на утримання такого об`єкту права власності, провести капітальний ремонт, здійснювати догляд за квартирою, не отримуючи від нього вигоди, які вони могли б мати проживаючи там самостійно чи здаючи її у найм економічної доцільності у них не має, оскільки вони по сутті інвестують у тому числі і чуже майно, а тому вони вирішили безоплатно відчужити частку у квартирі своїй знайомій, яка готова була у подальшому взяти на себе витрати на її утримання та проведення ремонту та мала намір там проживати.

Тому відповідачі від укладення договору дарування отримали пряму вигоду у вигляді подальшої відсутності будь яких витрат щодо володіння частками у спірній квартирі, необхідності несення видатків при відсутності будь-яких економічних вигід від володіння часток у квартирі, якими вони фактично розпоряджатися та користуватися не можуть.

Разом з тим обдарована, не зважаючи на всю юридичну специфіку правовідносин з приводу спільного володіння майном погодилася отримати в дар частку такої квартири та нести відповідні видатки на її утримання, разом з тим забезпечивши можливість її використання за прямим призначенням. Як вказує Верховний Суд у постанові від 10.04.2024 року у справі № 465/6554/19, процесуальним обов`язком позивачки у цій справі є доведення того, що при укладенні спірних договорів дарування про їх удаваність мали бути обізнані обидва обдарованих. Таких доказів позивачкою у даній позовній заяві не надано.

Посилання представника позивача у позовній заяві на телефонні дзвінки чоловіка відповідачки ОСОБА_7 з пропозицією продажу частки квартири є безпідставними з того огляду, що у позивачки не має чоловіка ОСОБА_7 , а таке твердження не підкріплено належними та допустимими доказами. Крім того, обдарована у справі вільна розпоряджатися належної їй часткою квартири у будь-який спосіб не заборонений законом, дарувальники не можуть обмежити її у такому праві.

Позивач у позовній заяві не обґрунтовує належним чином той факт, чим саме така оскаржувана угода, а саме договір дарування порушує її права, як співвласника 1/2 частки у вказаній квартирі і якими будуть позитивні наслідки для неї у разі повернення сторін договору дарування у первісний стан, який існував до укладення такого договору дарування. З огляду на відповідні обставини, які описані представником відповідачів вище, таке повернення вигідне тільки позивачці, яка і надалі зможе користуватися житловою квартирою самостійно в цілому не здійснюючи будь-яких капітальних витрат на її утримання, а відповідачі, відповідно такої можливості не будуть мати, а тому на думку відповідачів, даний позов направлений на перешкоджання іншим співвласникам у праві володіння та розпорядження спільним майном за відсутності реальної можливості вирішити такий спір у інший позасудовий спосіб.

Позивач стверджує, що квартира перебуває у занедбаному стані, як зовнішнє оздоблення так і меблі, проте не зазначає, яку саме ціну вона вважає обґрунтованою і чим підтверджується обґрунтування такої ціни частки у житловій квартирі. Також позивач не обґрунтовує у своєму позові яким чином відчуження квартири шляхом дарування частки порушить її права співвласника квартири. У позові позивачка стверджує, що їй було запропоновано представником відповідачів придбати 1/2 частки у житловій квартирі шляхом викупу її за фіксованою ціною 600000 грн. шляхом направлення відповідного повідомлення засобами поштового зв`язку. Разом з тим, позовна заява не містить обставин чи взагалі позивачка мала намір придбавати 1/2 частку у житловій квартирі, а якщо мала, то за якою ціною вона хотіла її придбати. У такому випадку, зміна власників 1/2 частки житлової квартири ніяким чином не порушує права позивача щодо спільного володіння таким об`єктом нерухомості, позивач має можливість іншим шляхом вирішувати питання спільного володіння таким майном, зокрема і шляхом визначення порядку користування житловою квартирою, у тому числі і в судовому порядку. Також даний позов не містить обґрунтованої ціни частки на житлову квартиру, яка, враховуючи актуальні ціни на нерухоме майно у місті Ужгород, на думку відповідачів по справі, вже є і так нижчою, за аналогічні ціни на житлові квартири в даному регіоні.

На думку представника відповідача правова конструкція та формулювання представника позивача, яка викладена у позовній заяві про наявність у відповідачів стійкого (більше 1,5 року) умислу саме на продаж належної їм частки, а не на безоплатне відчуження, взагалі не можна застосовувати для даних правовідносин, оскільки таке формулювання позиції відповідачів більш притаманне для норм кримінального права, зокрема у разі наявності стійкого злочинного умислу у обвинуваченого, на відміну від нього цивільне право не вимагає у власника наявності будь-якого умислу (прямого чи не прямого) на реалізацію свого права на відчуження в будь-який спосіб не заборонений законом свого права власності, взагалі стійкого та тривалого умислу власника майна для відчуження свого майна закон не вимагає, така позиція повністю відповідає звичаєм ділового обороту та вільного розпорядження своєю власністю, яке закріплено у нормах Конституції України, Цивільному кодексі тощо.

На підставі вищевикладеного представник відповідача вважає, що обставини, на які посилається позивач у своїй позовній заяві не можуть бути взяті до уваги судом, докази, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги не свідчать про недійсність договору дарування, який позивач просить визнати у судовому порядку недійсним, відповідно такі позовні вимоги не можуть бути задоволені судом з огляду на ту позицію, яка викладена відповідачами у даному відзиві на позовну заяву.

На адресу суду 20.09.2024 року від представника позивача адвоката Гримут Д.Ю. надійшла відповідь на відзив в якому відзив сторони відповідача вважає необґрунтованим та безпідставним. Зазначаючи, що у відзиві сторона відповідача-4 вказує, що твердження позивача по справі щодо удаваності спірного правочину у зв`язку з відсутністю знайомства, а так само близьких чи родинних стосунків між його сторонами, не ґрунтується на належних та допустимих доказах та є припущенням позивачки, оскільки їй не може бути достеменно відомо про факт соціальних зав`язків інших людей, з якими вона на спілкується протягом багатьох років, кола їх спілкування, родинних відносин, відповідачі не зобов`язанні повідомляти позивача про такі обставини, вони мають право вільного вибору розпорядження своєю власністю не залежно від того, хто для дарувальників є обдарована особа, норми цивільного законодавства взагалі не містять такої ознаки чи вимоги для суб`єктного складу даного виду правочину.

Відповідачі по справі враховуючи той факт, що ним необхідно нести витрати на утримання такого об`єкту права власності, провести капітальний ремонт, здійснювати догляд за квартирою, не отримуючи від нього вигоди, які вони могли б мати проживаючи там самостійно чи здаючи її у найм економічної доцільності у них не має, оскільки вони по сутті інвестують у тому числі і чуже майно, а тому вони вирішили безоплатно відчужити частку у квартирі своїй знайомій, яка готова була у подальшому взяти на себе витрати на її утримання та проведення ремонту та мала намір там проживати.

Також представник відповідача-4 у відзиві зазначає, що відповідачі 1-3 від укладення договору дарування отримали пряму вигоду у вигляді подальшої відсутності будь-яких з витрат, щодо володіння частками у спірній квартирі, необхідності несення видатків при відсутності будь-яких економічних вигід від володіння часток у квартирі, якими вони фактично розпоряджатися та користуватися не можуть.

Вказане твердження на думку представника позивача не відповідає дійсності та є вигадкою сторони відповідача, з огляду на те, що відповідачі 1-3 протягом останніх років не несли жодних витрат на утримання належної їм частки у спірній квартирі, а саме - не здійснювали оплати за надання житлово-комунальних послуг у квартирі, а так само ремонту в ній, зокрема комунікацій.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 повністю самоусунулися від вказаного процесу. Натомість, всі пов`язані з утриманням квартири витрати в цілому з вказаного часу і по сьогоднішній день несе виключно позивачка ОСОБА_2 .

Тому, будь-які твердження відповідача-4 на кшталт того, що відчуження спірної частки у квартирі відповідачами 1-3 несло для них яку-небудь матеріальну вигоду у вигляді звільнення від обов`язку по несенню витрат на утримання квартири - не відповідають дійсності.

Вони їх і так не несли, квартиру утримувала і утримує зараз одноосібно позивачка.

Так само, беззмістовним є твердження, що відповідачі 1-3 фактично не могли користуватися і розпоряджатися належною їм часткою у спільній квартирі.

Жодних перешкод у користуванні для них ніколи не існувало, вони самі цього не хотіли, чого ніколи не приховували і це безпосередньо випливає як зі змісту відзив, так і з неодноразово висловлених ними письмових намірів щодо продажу належної їм частки.

Те ж саме стосується розпорядження зазначеним майном.

Твердження представника відповідача-4 з цього приводу спростовуються фактичними обставинами даної справи, які і стали приводом для звернення до суду позивачкою з даним позовом.

Як видно з оспорюваного договору, відповідачі 1-3, хоча й незаконно, все ж таки змогли розпорядитися належною їм часткою у спільній квартирі та відчужити її на користь відповідачки-4.

Що стосується так званого «не отримання» вигоди від володіння відповідачами 1-3 часткою у спільній квартирі, то варто сказати, що це є аргументом чи підставою для вчинення дій, які мають за своєю суттю не тільки не враховують, а й прямо порушують права позивачки як іншого співвласника. Теза щодо фактичного «інвестування» в чуже майно є беззмістовною та ні на чому не ґрунтується. Вказує, що відповідачі не те що для квартири в цілому, а й навіть на розмір своєї частки нічого там не зробили та ні за що не заплатили. І це виключно їхня суб`єктивна позиція, яка, між іншим, не виправдовує їх протиправної поведінки, тому доводи відповідача-4 свого підтвердження не знайшли і є безпідставними.

Крім цього представник позивача вказує, що відповідач-4 у відзиві зазначає, що відповідачі по справі протягом тривалого часу проживають за кордоном, наміру проживати у спірній квартирі вони не мають, відчужити частку у квартирі шляхом її продажу вони без згоди співвласника не можуть, а позивач, як власник 1/2 частки квартири придбавати їхні частки або відчужувати житлову квартиру третім особам наміру не мала. На думку представника позивача з наведеного випливає тільки те, що ним сторона відповідача-4 визнає та по суті обґрунтовує факт того, чому саме вони з відповідачами 1-3 уклали удаваний договір дарування.

При цьому, відверто пояснює ці дії тим, що відповідачі 1-3 в силу вимог закону не могли без згоди позивачки відчужити належну їм частку у спільній квартирі, і фактично у зв`язку з відсутністю можливості вчинити відповідні дії в законний спосіб вони «вимушені» були оформити це як дарування.

Крім цього представник позивача вказує, що у відзиві вказується, що у житловій квартирі до недавнього часу протягом багатьох років проживав покійний батько позивачки, фактично позивачка використовувала всю квартиру в цілому самостійно на власний розсуд, здійснювати необхідній ремонт квартири наміру вона не мала і не проводила, про що сама стверджує у позовній заяві описуючи актуальний стан квартири, як не задовільний, не уточнюючи при цьому причини такого незадовільного стану, з огляду на описані вище факти.

Представник позивача вказує, що у квартирі тривалий час і до своєї смерті проживав нині покійний батько позивачки ОСОБА_12 , що само по собі спростовує факт самостійного використання позивачкою спільної квартири.

Поряд з цим, доводи щодо начебто відсутності у позивачки намірів на проведення ремонту - це виключно вигадка представника відповідача-4, і оскільки це не стосується предмету спору.

Водночас, що стосується незадовільного стану квартири та не проведення в ньому ремонту, то обов`язок з її утримання, у т.ч. сплати витрат на житлово-комунальні послуги та проведення ремонту, покладається на всіх її співвласників, а не виключно на одного з них - в даному випадку позивачку.

Крім цього представник позивача вказує, що представник відповідача ОСОБА_1 зазначає, що відповідачі по справі ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 неодноразово пропонували позивачці варіант продажу квартири в цілому третім особам та поділ коштів, які отримані від її продажу пропорційно їх часткам у квартирі у АДРЕСА_1 . Проте позивачка такий варіант не розглядала, оскільки у квартирі проживав на той час її батько, а переселити його у інше помешкання вона наміру не мала, хоча мала у власності декілька житлових квартир.

Разом з тим, представник позивача вказує, що таке твердження є безпідставним, з огляду на те, що жодних пропозицій щодо спільного продажу часток у квартирі разом з відповідачами 1-3 (з подальшим поділом отриманих від цього коштів) - позивачка не отримувала, які-небудь докази на підтвердження цього відсутні. В частині, що стосується небажання позивачки «переселяти в інше місце», нині покійного - ОСОБА_12 , представник позивача зазначає, що покійний батько позивачки - ОСОБА_12 при житті був цілком адекватною та дієздатною особою, яка мала законне право на проживання у квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Це було виключно право ОСОБА_12 , а не позивачки, де і як йому проживати, а іншого житла, аніж вищевказана квартира, ОСОБА_12 - не мав, а такі твердження - є абсолютно беззмістовними, оскільки поряд з цим не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема ст. 30 Конституції України та ст.ст. 9, 109 ЖК України.

Представник позивача зазначає, що починаючи з грудня 2022 року, а саме 30.12.2022, 16.01.2023, 23.05.2024 та 18.06.2024 відповідачі 1-3 направляли позивачці повідомлення, в якому висловлювали бажання продати їй свою частку у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , за суму в розмірі 600 000 грн. Що на думку представника позивача у відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 протягом тривалого періоду часу, починаючи з грудня 2022 року, було бажання саме продати належну їм частину квартири, а не відчужити її безоплатно, тобто - подарувати і саме про такі наміри вони письмово та через нотаріуса повідомляли позивачку ОСОБА_2 на виконання вимог ст.362 ЦК України.

Причому, щоразу мова йшла про одну й ту ж, конкретно визначену суму, в яку відповідачі оцінили належну їм частку квартири, а саме - 600 000 грн., що було явно завищеною та неприйнятною ціною.

На думку представника позивача вказане вище свідчить про наявність єдиного умислу у відповідачів та про узгоджені дії відповідачів 1-3 з одного боку та відповідачки-4 з іншого, спрямовані на укладення спірного правочину, який в дійсності є удаваним.

Крім цього представник позивача вказує, що відповідач-4 у відзиві вказує на те, що позивач у позовній заяві не обґрунтовує належним чином той факт, чим саме така оскаржувана угода, а саме договір дарування порушує її права, як співвласника частки у вказаній квартирі і якими будуть позитивні наслідки для неї у разі повернення сторін договору дарування у первісний стан, який існував до укладення такого договору дарування.

З даного приводу представник позивача зазначає про існування статті 362 ЦК України, згідно з положеннями якої у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

В даному випадку відповідачі навмисно уклали договір дарування з метою приховання договору купівлі-продажу, щоб уникнути вищезазначеного повідомлення позивачки про продаж частки у квартирі, а отже - порушили її переважне право купівлі як співвласника.

Наведені вище обставини свідчать про грубе порушення відповідачами встановленої законом процедури при відчуженні частки у праві спільної часткової власності, а саме - без дотримання прав співвласника, який має переважне право на її викуп, як цього вимагають положення ст.362 ЦК України.

Також представник позивача вказує, що згідно позиції відповідача-4 з одного боку, у відзиві відповідачі 1-3 позиціонуються як співвласники, яким не давали продати свою частку квартири і заробити за це гроші, при цьому, вони у квартирі не жили і наміру жити взагалі не мали. Водночас, від обов`язку з утримання квартири відповідачі 1-3 повністю самоусунулись, витрати на житлово-комунальні послуги тривалий час не несли, участі в підтриманні належного житлового стану в квартирі жодним іншим чином не брали. З іншого боку, на думку відповідача-4, позивачка ОСОБА_2 в даному випадку повинна була: 1) за час відсутності відповідачів 1-3 самостійно утримувати квартиру та нести одноосібно всі пов`язані з цим витрати; 2) самостійно за власний кошт провести там ремонт; 3) виселити звідти її батька ОСОБА_12 , який мав законне право на проживання там та водночас іншого житла не мав; 4) викупити належну відповідачам 1-3 частку у спільній квартирі за вигідною виключно їм ціною - в 600 000 грн., яка є абсолютно неадекватною.

Представник позивача вказує, що відзив по факту не є запереченням по суті відносно позовної заяви, а є комерційна пропозиція, проте на цей раз, уже від відповідача-4 для позивачки викупити належну їй частку у спільній квартирі. Однак що стосується вартості частки квартири, належної відповідачам, то така вказана в оспорюваному договорі купівлі-продажу, який вони між собою уклали піж виглядом договору дарування і така становить 297 700 грн. Це ціна, в яку відповідачі самі ж і оцінили належну їм частку.

Представник позивача вказує, що на адресу суду відзиву від відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не подавалось, заперечень або інших заяв не надходило.

Представник позивача у відповіді на відзив просить позов задоволити повністю.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 вересня 2024 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Витребувано від приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Савчин Катерини Вікторівни (місцезнаходження: м. Ужгород. вул. Капушанська, 143/15) наступні документи: - укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , в особі представника ОСОБА_9 , з однієї сторони (дарувальники) та ОСОБА_1 (обдаровувана) договорів дарування частки у праві спільної часткової власності на 2-о кімнатну квартиру площею 45,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 10.07.2024 року за № 1971 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В., - довіреності, на підставі яких діяв ОСОБА_9 , як представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_8 при укладенні (підписанні) вказаного договору дарування № 1971 від 10.07.2024 року (з додатками), - усі заяви, надіслані протягом 2022-2024 років ОСОБА_2 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В., в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про їх намір продажу частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , - письмове підтвердження щодо направлення відповідних заяв (повідомлень) ОСОБА_2 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В., в тому числі 16.01.2023 року та 18.06.2023 року через месенджер «Viber».

На адресу суду надійшло клопотання представника позивача про виклик в судове засідання й допит в якості свідка - приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марину Василівну.

10.10.2024 року на адресу суду надійшла заява від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Савчин Катерини Вікторівни, в якій просила про розгляд справи у її відсутності, вважає в позові слід відмовити. Зазначає, що до відома сторін договору нею доводились особливості, істотні умови та відмінності договору купівлі-продажу та договору дарування, перед посвідченням договору дарування нею перевірено (шляхом усного спілкування зі сторонами) чи відповідає остаточно прийняте ними рішення укласти договір дарування їхнім справжнім намірам. Сторони наголошували, що дійсно бажають укласти безоплатний договір, тобто договір дарування. Справжні наміри сторін викладено нотаріусом у змісті договору дарування від 10.07.2024 року. Зі змістом договору дарування сторони ознайомились перед його підписання та погодились зі всіма його умовами. Зокрема просить звернути увагу на такі його пункти: п.1 за цим договором Дарувальники дарують (передають безоплатно у власність), а Обдарована приймає у дар (приймає безоплатно у власність) належну Дарувальникам 1/2 (одну/другу) частку в праві спільної часткової власності на квартиру. П. 10 - Дарувальникам нотаріусом роз`яснено, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальники не мають права вимагати від Обдарованої вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. П. 19 - Сторони за цим Договором стверджують, що цей Договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину та не укладається під впливом помилки, обману або насильства. Отже підозр у неправдивості свідчень сторін або підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення даного договору дарування не було.

На виконання ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 вересня 2024 року, на адресу суду 10.10.2024 року надійшли витребувані документи. Зокрема: договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В. 10.07.2024 та зареєстрований в реєстрі за номером №1971 архівний примірник нотаріуса) на 2 аркушах в 1 примірнику; Довіреність від ОСОБА_4 на ОСОБА_13 на дарування ОСОБА_1 належної їй частки квартири, посвідчена Галасом Петером, заступником Балога Жигмонда, нотаріуса міста Будапешт Угорщина 01.07.2024 року за №11048/27595/2024, апостиль проставлено Національною нотаріальною палатою Угорщини 02.07.2024 року за №А01/2024/7754/2 (оригінальний примірник з перекладом) на 6 аркушах в 1 примірнику; Довіреність від ОСОБА_5 на ОСОБА_13 на дарування ОСОБА_1 належної йому частки квартири, посвідчена Галасом Петером заступником Балога Жигмонда, нотаріуса міста Будапешт Угорщина 01.07.2024 року за№11048/57594/2024, апостиль проставлено Національною нотаріальною палатою Угорщини 02.07.2024 року за №А01/2024/7755/2 (оригінальний примірник з перекладом) на 6 аркушах в 1 примірнику; Довіреність від ОСОБА_14 на ОСОБА_13 на дарування ОСОБА_1 належної йому частки ' квартири, посвідчена Галасом Петером, заступником Балога Жигмонда, нотаріуса міста Будапешт Угорщина 27.06.2024 року за №11048/57591/2024 , апостиль проставлено Національною нотаріальною палатою Угорщини 02.07.2024 року за №А01/2024/7753/2 (оригінальний примірник з перекладом) на 6 аркушах в 1 примірнику; Заява від ОСОБА_9 , який діє від імені ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про намір продати належну їм частку в праві спільної сумісної власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В. 22.05.2024 та зареєстровано в реєстрі за номером1162, 1163 архівний примірник нотаріуса) на 1 аркуші в 1 примірнику; Заява від ОСОБА_9 , який діє від імені ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про намір продати належну їм частку в праві спільної сумісної власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В. 22.05.2024 та зареєстровано в реєстрі за номером 1162, 1163, бланк НТВ972174 (оригінальний примірник, що призначався для ОСОБА_2 , але не був вручений засобами поштового зв`язку) на 1 аркуші в 1 примірнику; Опис вкладення в цінний лист від 23.05.2024 року з квитанціями про направлення листа на звороті (примірник нотаріуса) на 1 аркуші в 1 примірнику; Роздруківка трекінгу цінного листа № 333; Заява від ОСОБА_10 яка діє від імені ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про намір продати належну їм частку в праві спільної сумісної власності на ; квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В. 30.12.2022 року та зареєстровано в реєстрі за номером 2091, 2092 (архівний примірник нотаріуса) на 1 аркуші в 1 примірнику; Заява від ОСОБА_10 , яка діє від імені ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про намір продати належну їм частку в праві спільної сумісної власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В. 30.12.2022 року та зареєстровано в реєстрі за номером 2091, 2092, бланк НСЕ614130 (оригінальний примірник, що призначався для ОСОБА_2 , але не був вручений засобами поштового зв`язку) на 1 аркуші в 1 примірнику; Опис вкладення в цінний лист від 30.12.2022 року з квитанціями про направлення листа на звороті (примірник нотаріуса) на 1 аркуші в 1 примірнику; Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 30.12.2022 року, №766; Конверт, у якому направлялася заява (п. 10) і була не вручена, на 1 аркуші в 1 примірнику.

Також третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Савчин Катерина Вікторівна повідомляє суд, що їй нічого не відомо про направлення ОСОБА_2 заяв 16.01.2023 року та 18.06.2023 року. У справах архіву нотаріуса відсутня інформацію про вчинення таких нотаріальних дій, а отже надати їх суду не вбачається можливим.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2024 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Гримут Дмитро Юрійович, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Савчин Катерина Вікторівна, про визнання договору дарування удаваним та визнання в дійсності укладеного договору купівлі-продажу недійсним та призначено судовий розгляд справи по суті.

У судовому засіданні сторона позивачки просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Михалків Б.С. просив позовні вимоги залишити без задоволення.

Причини неявки у підготовче засідання інших відповідачів суду не відомі, повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, відзив на адресу суду не подавали.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в судовому засіданні вважала позво безпідставним, просила відмовити в задоволенні такого. Укладення та посвідчення договору відбувалось із дотриманням норм цивільного законодавства, сторони правочину та їх представники були наділені всіма правами, мали повний обсяг правоздатності та дієздатності.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником частки квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

До 09.07.2024 включно власниками іншої частки вказаної квартири були спільно ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

19.07.2024 з інформації, отриманої з ДРРПНМ, ОСОБА_2 дізналася, що на підставі договору дарування № 1971 від 10.07.2024, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В., власником частини квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , стала ОСОБА_1 .

10.07.2024 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в особі представника Мигович О.Ф. з однієї сторони (дарувальники) та ОСОБА_1 з іншої сторони (обдаровувана) було укладено договір дарування за № 1971 частки у праві спільної часткової власності на 2-х кімнатну квартиру площею 45,8 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Допитана в якості свідка приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М.В. повідомила, що починаючи з 2019 року до неї неодноразово зверталися відповідачі 1-3 з консультаційних та підготовчих питань щодо оформлення договору купівлі-продажу належної їм частки квартири за адресою АДРЕСА_1 , на користь позивачки ОСОБА_2 .

Зокрема, до ОСОБА_16 безпосередньо з вказаних питань звертався як відповідач ОСОБА_5 особисто, так і гр. ОСОБА_10 , яка діяла по довіреності від імені всіх 3-х відповідачів, а саме - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_17 . Позивачці ОСОБА_2 про це було відомо і вона брала участь у вказаному процесі.

Разом з тим, укладення відповідного договору купівлі-продажу постійно відтерміновувалося з різних причин, то через нестачу всіх необхідних документів, то через закінчення строку дії довіреності представника.

В кінці-кінців договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладений так і не був, але з тих причин що необхідно було продовжити строк дії довіреностей представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_17 ..

Приватний нотаріус Балаж М.В. в судовому засіданні підтвердила що у відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 був стійкий намір саме продати належну їм частку квартири, тобто - відчужити її в оплатний спосіб, при чому мова йшла про конкретну особу, на користь якої відповідний правочин мав бути вчинений це позивач ОСОБА_2 .. Сторони намагались дійти згоди відносно ціни договору (вартості вище згаданої квартири) - в 600 000 грн.. Відповідачі 1-3 не повідомляли про намір продати частку квартири якій-небудь іншій особі, та не повідомляли про намір подарувати (відчужити безоплатно) вказане майно будь-якій іншій особі, зокрема ОСОБА_1 ..

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, визнання правочину недійним, припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом..

Підставою недійсності правочину згідно з ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим актах цивільного судочинства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. (ст. 361 ЦК України)

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. (ст. 356 ЦК України).

Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу. (ч. 2 ст. 363 ЦК України).

Квартира за адресою АДРЕСА_1 , знаходилась у спільній частковій власності, що стверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Як вбачається зі змісту зазначеного договору та матеріалів цивільної справи, вказані частки у спільній частковій власності в натурі виділені не були. Відомостей, які саме частки належали відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 матеріали справи не містять, сторони не заперечували що таким особам в загальному належало 1/2 частка квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Зміст оскаржуваного договору дарування від 10.07.2024 за № 1971 також містить відомості про дарування в загальному 1/2 частки квартири, без зазначення конкретних часток ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_17 ..

Відповідно до ч. 4 ст. 89 ЖК України особам, яким на праві часткової власності належить частина квартири, можуть продавати, подарувати, заповісти чи укласти інші не заборонені законодавством договори у разі, коли частина, що відчужується, може бути виділена з інших частин квартири.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. (ч. 2 ст. 719 ЦК України).

Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним. (ч. 4 ст. 720 ЦК України).

Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат», а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень.

Оскаржуваний договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В. 10.07.2024 та зареєстрований в реєстрі за номером №1971 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_18 від імені яких діяв ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , проживаючого за адресою АДРЕСА_3 .

Як вбачається із тексту довіреності від ОСОБА_4 на ОСОБА_13 на дарування ОСОБА_1 належної їй частки квартири, посвідчена Галасом Петером, заступником Балога Жигмонда, нотаріуса міста Будапешт Угорщина 01.07.2024 року за №11048/27595/2024, апостиль проставлено Національною нотаріальною палатою Угорщини 02.07.2024 року за №А01/2024/7754, довіреності від ОСОБА_5 на ОСОБА_13 на дарування ОСОБА_1 належної йому частки квартири, посвідчена Галасом Петером заступником Балога Жигмонда, нотаріуса міста Будапешт Угорщина 01.07.2024 року за№11048/57594/2024, апостиль проставлено Національною нотаріальною палатою Угорщини 02.07.2024 року за №А01/2024/7755/2, довіреності від ОСОБА_14 на ОСОБА_13 на дарування ОСОБА_1 належної йому частки квартири, посвідчена Галасом Петером, заступником Балога Жигмонда, нотаріуса міста Будапешт Угорщина 27.06.2024 року за №11048/57591/2024 , апостиль проставлено Національною нотаріальною палатою Угорщини 02.07.2024 року за №А01/2024/7753/2.

При цьому, згідно долучених довіреностей від ОСОБА_4 , від ОСОБА_5 та від ОСОБА_14 на дарування ОСОБА_1 належної їм частки квартири, такі уповноважили саме ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживаючого за адресою АДРЕСА_3 . Відомостей про уповноваження такими особами саме ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 довіреності не містять.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», відповідно до ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вказаний договір дарування позивачка вважає незаконними, таким, що порушує її права, та вчинений з метою уникнення виконання вимог частини першої статті 362 ЦК України, тобто у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах.

Відповідно до ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі №317/3272/16-ц зроблено висновок, що згідно із ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризуються чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

У статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону . При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1. ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин, був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Тому доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо).

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України, має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину (ст.235 ЦК України).

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

Верховний Суд у постанові від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15 зазначив, що правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно дост.655 ЦК Україниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Судом встановлено, що строни оспорюваного договору фактично мали волевиявлення на укладення саме договору купівлі-продажу частини квартири та вчиняли дії , які спрямовані на реальне настання правових наслідків саме за договором купівлі-продажу, який є оплатним, як в дійсних правовідносинах сторін.

Матеріали справи містять належні докази про намір відповідачів укласти інший договір, а саме договір купівлі-продажу.

Суд враховує, що 30.12.2022 відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 через свого представника ОСОБА_10 (яка як стверджувалось є дружиною ОСОБА_9 , представника на час укладення, та заперечень з цього приводу сторонами не озвучено), користуючись послугами приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В., офіційно направляли ОСОБА_2 заяву в порядку ст.362 ЦК України з пропозицією викупити належну їм частку квартири в АДРЕСА_1 , як співвласнику, який має на це переважне право, - за 600 000 грн.

Крім цього, не спростованими є твердження сторони позивача про те, що 16.01.2023 приватний нотаріус Савчин К.В. за допомогою месенджера «Viber» надіслала позивачу ОСОБА_2 повідомлення про такі наміри та прикріпила скан-копію відповідної заяви.

Пізніше, 23.05.2024 приватний нотаріус Савчин К.В. направила ОСОБА_2 аналогічну пропозицію поштовим відправленням № 333 (однак, остання її не отримала у зв`язку з відсутністю за місцем проживання на той час, проте про сам факт та зміст такої позивач дізналася пізніше).

Також, не спростованими є твердження сторони позивача про те, що 18.06.2024 приватний нотаріус Савчин К.В. за допомогою месенджера «Viber» надіслала ОСОБА_2 повідомлення, в якому знову зазначила про те, що відповідачі хочуть продати свою частку у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , за суму в розмірі 600 000 грн. і спитала чи позивачка як співвласник, який має переважне право на її викуп.

Вищенаведені обставини свідчать про існування чіткого наміру відповідачів саме на продаж належної їм частки майна, а не на її відчуження в безоплатний спосіб (шляхом дарування) і це безпосередньо підтверджується письмовими заявами та електронним повідомленням, які в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 направляла ОСОБА_2 приватний нотаріус Савчин К.В.

З наведеного вбачається, що у відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 протягом тривалого періоду часу, починаючи з грудня 2022 року, було бажання саме продати належну їм частину квартири, а не відчужити її безоплатно, тобто - подарувати і саме про такі наміри вони письмово та через нотаріуса повідомляли позивачку ОСОБА_2 , хоча такі і не були отримані позивачем, вказуючи про визначену суму оціненої відповідачами належні їм частки квартири, а саме - 600 000 грн.

Позивач ОСОБА_2 , стверджує, що вона як особа, яка на відміну від відповідачів, володіючи відомостями про реальний стан квартири, зокрема внутрішнього оздоблення, меблів та комунікацій, зазначені пропозиції, з огляду вочевидь за завищену суму, яку пропонували відповідачі, тривалий час обдумувала та відразу не приймала.

Крім цього, суд враховує, що на заяву від 30.12.2022 року позивачем ОСОБА_2 направлялась відповідь, посвідчена приватним нотаріусом Балаж М.В. від 27.01.2023 року представнику відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на той час ОСОБА_10 про намір придбати частку квартири на умовах обумовлених раніше з урахуванням усіх витрат, що були понесені у зв`язку із ремонтними роботами у вищевказаній квартирі та сплатою заборгованості по усіх комунальним платежам, та за умови зняття з реєстраційного обліку місця проживання усіх, в т.ч. чоловіків, оскільки неодноразово таких розшукували представники військового комісаріату.

Поряд з цим, як вбачається з досліджених судом поштових відправлень з пропозиціями відповідачів 1-3 адресованих позивачу про намір продажу відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 своєї частки квартири, які надсилались після 2022 року, такі не були отримані позивачем у встановленому законодавством порядку.

В подальшому, як вбачається з досліджених доказів, відповідачі фактично маючи намір продати свої частки квартир, однак за меншу ціну, а саме за 297 700 грн., уклали договір дарування на користь третьої особи - ОСОБА_1 за відсутності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин. Відповідач ОСОБА_1 з дарувальниками особисто не знайома.

Суд враховує, що сторонами не заперечувалось та обставина що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 тривалий час проживали за межами території міста Ужгорода, що ставить під обґрунтований сумнів будь-які дружні стосунки таких з відповідачем ОСОБА_1 ..

Як вбачається з досліджених доказів, пояснень сторін по справі наданих в судових засіданнях, такий правочин фактично був вчинений, з метою не виконувати вимоги ст.362 ЦК України (за ціною 297 700 грн. обумовленого оскаржуваним договором).

Суд також враховує, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , з огляду на її оцінку відповідачами в 595 400 грн. при укладенні договору дарування, є майном, що має значну цінність, так само як і її частка вартістю 297 700 грн., на продаж якої відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 мали чітку та стійку спрямованість, попередньо вказуючи суму в 600 000 грн.

Разом з тим, ними було укладено правочин, наслідком якого стає безоплатний перехід права власності на це майно сторонній, третій особі ОСОБА_1 , що свідчить про очевидну удаваність укладеного між ними правочину, оскільки його природа та правові наслідки прямо суперечили явним намірам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 отримати матеріальну (грошову) вигоду від відчуження належної їм частки в спільному майні, які існували тривалий, період часу.

Причому, безоплатна передача майна у власність іншій особі ( ОСОБА_1 ) не тільки не покращила, а й вочевидь погіршила матеріальне становище дарувальників та створила істотний економічний дисбаланс.

За наведених обставин, відчуження відповідачами частки квартири в АДРЕСА_1 шляхом укладення на користь ОСОБА_1 договору дарування не носило для них жодного економічного інтересу та не принесло б ніякої матеріальної вигоди, а укладення правочину дарування майна виглядає вочевидь неправдоподібним, з огляду на неодноразові наміри ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 саме продати зазначене майно, отримавши за це грошові кошти.

При цьому, суд враховує твердження сторони позивача, що рішення про дарування частки квартири відповідачами було прийнято через 22 дні після висунення останньої (третьої) пропозиції з їх боку ОСОБА_2 про викуп належної їм частки, з порушенням спливу місячного строку, визначеного в абз.2 ч.2 ст.362 ЦК України, в межах якого позивачка мала право здійснити дії щодо викупу цієї частки або повідомити про відмову від цього.

Крім цього, як вбачається з досліджених доказів, не дотримуючись вимог ч.2 ст. 362 ЦК України, враховуючи відсутність отримання в подальшому таких листів позивачем ОСОБА_2 ..

Відповідно до п. 5.2., 5.3. розділу 5. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом № 296/5 Міністерства юстиції України від 22.02.2012, зареєстрованим за № 282/20595 від 22.02.2012, доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні є або свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця, або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов продажу цієї частки). Справжність підпису на заяві має бути засвідчена нотаріально. Заява учасника спільної часткової власності про відмову від права переважної купівлі може бути викладена на окремому стандартному білому аркуші паперу з одночасною реєстрацією в журналі реєстрації вхідних документів або на спеціальному бланку нотаріальних документів (за бажанням зазначеного учасника).

Таким чином, волевиявлення учасників спірного правочину не відповідало їхній внутрішній волі на укладення договору дарування та реального наміру на укладення договору дарування у відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не було, натомість укладений між ними та ОСОБА_1 правочин - є удаваним.

Суд бере до уваги, що між укладенням договору та висунення пропозиції з боку відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 позивачу ОСОБА_2 про викуп належної їм частки пройшов незначний проміжок часу, а саме менше одного місяця.

Відтак, є підстави вважати, що договір дарування укладений ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 з метою уникнення дотримання вимог ч.2 ст.362 ЦК України.

Це, у свою чергу, свідчить про об`єктивну удаваність укладеного між ними договору дарування та підтвердження того, що в дійсності мав місце договір купівлі-продажу.

Наведені обставини та аналіз норм матеріального права надають підстави для висновку, що позивач довів: 1) факт укладення правочину, який є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Отже, судом встановлено, що при укладенні оспорюваного договору дарування сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири, суду надано належні і допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін договору була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином.

За такого, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним.

Власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Водночас, якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин дарування, має довести розумні мотиви такого правочину. За відсутності таких мотивів (зокрема, у випадку дарування майна, яке має значну вартість, сторонній особі) правочин може бути визнаний судом удаваним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23.02.2022 у справі № 922/2182/21, від 03.11.2022 у справі № 912/3747/20.

Отже відносини сторін договору, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили, а саме правилами щодо договору купівлі-продажу нерухомого майна, умови якого сторонами дотримані щодо визначення предмету договору, його нотаріального посвідчення, передачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , як продавцями, у власність ОСОБА_1 , як покупця за 297 700 грн. частки нерухомого майна квартири в АДРЕСА_1 .

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Згідно з положеннями ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Отже, на зазначені правовідносини поширюються положення ст.362 ЦК України.

Доказів про те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 письмово повідомляли позивача про намір продати свою частку квартири та на яких умовах (зокрема за суму 297 700 грн.), в процесі розгляду справи суду не надано.

За такого, оспорюваний договір купівлі-продажу також є недійсним в силу вищенаведених приписів чинного законодавства.

З наданих суду доказів встановлюється, що воля сторін договору дарування ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 та ОСОБА_1 посвідчений 10.07.2024 року за № 1971 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В. 1/2 частин квартири була спрямована на встановленні інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені договором дарування.

Суд враховує, також те, що третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В. в судовому засіданні повідомила, що посвідчила як нотаріус оспорюваний договір дарування № 1971 від 10.07.2024 щодо частини квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 (дарувальники) в особі представника ОСОБА_20 та ОСОБА_1 (обдаровувана). Водночас, приватний нотаріус Савчин К.В. підтвердила, що з грудня 2022 по червень 2024 року- відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 виявляли намір відчужити в оплатний спосіб, а саме - продати належну їм частку вищезазначеної квартири - ОСОБА_2 за ціною в 600 000 грн. і їй про це було відомо.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 діяли в цих питаннях через представника по довіреності - ОСОБА_10 , а ОСОБА_21 на добровільних засадах всіляко допомагала їм у цьому.

ОСОБА_21 підтвердила, що ще 18.06.2024 вона, діючи в інтересах відповідачів 1-3, направляла позивачці ОСОБА_2 через месенджер «Viber» пропозицію викупити відповідну частку квартири за 600 000 грн. Однак, при цьому, за короткий проміжок часу (3 тижні) на противагу тривалим намірам (1,5 року) ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 з невідомих їй причин вирішили подарувати (відчужити безоплатно) свою частку на користь іншої особи - ОСОБА_1 .

Крім цього зазначивши, що 30.12.2022 та 23.05.2024 направляла від імені ОСОБА_10 (представниці відповідачів 1-3) засобами поштового зв`язку повідомлення на адресу ОСОБА_2 з пропозицією викупити належну їм частку за 600 000 грн., які останньою - отримані не були; 16.01.2023 та 18.06.2023 направляла аналогічні повідомлення (пропозиції) ОСОБА_2 в довільній формі через месенджер «Viber»; припускаючи, що відповідний договір був укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 тому, що відповідачі 1-3 не могли продати свою частку квартири ОСОБА_2 ..

Поряд з цим, не заперечила, що ціна договору в сумі 297 700 грн. вочевидь не відповідала ринковій вартості аналогічного майна в м. Ужгороді станом на 2024 рік, однак вказала, що таку ціну вказали сторони договору.

Суд враховує, також те, що в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 підтвердив, що їхній стороні було відомо про існування майнового інтересу у відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 щодо оплатного відчуження своєї частки у спірній квартирі, вказавши, що мотиви укладення між відповідачами спірного договору дарування, було небажання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 утримувати квартиру та нести пов`язані з цим витрати та неможливість ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 у силу обмежень закону продати свою частку іншій особі, окрім як ОСОБА_2 оформивши договір дарування.

Суд приходить до висновку, що хоча між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 та ОСОБА_1 як сторонами був укладений договір дарування частки квартири, між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 та ОСОБА_1 дійсно склалися цивільно-правові відносини, які передбачені договором купівлі-продажу, адже, зміст досліджених доказів та пояснень наданих в судових засіданнях, свідчать саме про такі правовідносини. Наведене свідчить про те, що дії та наміри сторін були спрямовані на приховування справжньої суті правочину і на досягнення правових наслідків, які не відповідали тим, що передбачаються договором дарування.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У цій справі є доведеним те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваних договорів дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення іншого співвласника права на майно з урахуванням вимог ч.2 ст. 362 ЦК України.

На підтвердження зазначеного свідчать: момент вчинення правочину, висунення пропозиції з боку відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 позивачу ОСОБА_2 про викуп належної їм частки за більшу вартість, з моменту якої пройшов незначний проміжок часу, а саме менше одного місяця, неповідомлення позивача ОСОБА_2 про дійсні умови договору; контрагент, з яким відповідачі уклали оспорюваний договір (відповідачі (дарувальники) ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 - не мають з ОСОБА_1 (обдаровуваною) жодних сімейних, родинних або інших зв`язків, які б свідчили про їх близькість); укладення оспорюваного договору дарування, в той час коли відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 мали чітку та стійку спрямованість на продаж належної їм частки квартири.

Отже, враховуючи доведеність факту укладення договору дарування з метою уникнення відповідачами зобов`язань виконати вимоги ст.362 ЦК України щодо співвласника, який має переважне право на викуп частки у праві спільної часткової власності; наявність вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування частки квартири, є правові підстави для визнання недійсним договору дарування (купівлі-продажу) спірної частки квартири.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц та постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 295/7967/23.

КЦС/ВС у постанові від 18.07.2023 у справі № 522/17034/20 зазначив наступне.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє передбачені ним цивільні права й обов`язки, допоки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У постанові Верховного Суду від 24.02.2022 у справі № 644/10317/19 зазначено, що відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків,та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Нормами цивільного законодавства визначено такий спосіб судового захисту як визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

При цьому правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, передбачених нормами цивільного законодавства (пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними).

При цьому, Об`єднана палата КЦС/ВС у постанові від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) наголосила, що тлумачення статей 15, 16 ЦК України свідчить, недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Дії учасників цивільних та корпоративних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб (пункти 50 -51 постанови Касаційного господарського суду у складі ВС від 31.03.2021 року у справі № 923/875/19).

Наведені вище обставини свідчать про порушення відповідачами встановленої законом процедури при відчуженні частки у праві спільної часткової власності, а саме - без дотримання прав співвласника, який має переважне право на її викуп, як цього вимагають положення ст.362 ЦК України.

Матеріали справи не містять доказів надсилання позивачу письмової пропозиції на купівлю частки квартири за встановленою в оскаржуваному договорі ціною такого майна.

Суду не доведено, що без згоди ОСОБА_2 на відчуження частки квартири договір купівлі-продажу був би укладений, та з урахуванням відсутності дотримання умов передбачених ст. 362 ЦК України в даній справі, попередньої поведінки позивача та відповідачів 1-3, суд приходить до висновку, що порушене право за таких умов може бути захищеним шляхом визнання недійсним правочину.

Із врахуванням викладеного, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним, визнання договору недійсним підлягає задоволенню.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Положеннями ч. ч. 1 та 3 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України).

Разом з цим, відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не скористалися правом на подання відзиву на позов впродовж встановленого строку. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що відповідачі були позбавлені можливості у порядку частини 4 статті 83 ЦПК України письмово та завчасно повідомити суд про неможливість подання у встановлений законом строк доказів та об`єктивних причини, з яких такі докази не могли бути подані у зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків.

При цьому суд враховує, що позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У процесуальному законодавстві діє принцип «juranovitcuria» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (damihifactum, dabotibijus).

Згідно ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 3582,60 (три тисячі п`ятсот вісімдесят дві грн. 60 коп.) грн. у рівних частинах по 859,65 грн. з кожного.

Враховуючи викладене та керуючись ст.12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Гримут Дмитро Юрійович, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Савчин Катерина Вікторівна, про визнання договору дарування удаваним та визнання в дійсності укладеного договору купівлі-продажу недійсним - задовольнити.

Визнати удаваним укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , в особі представника ОСОБА_9 , з однієї сторони (дарувальники) та ОСОБА_1 , з іншої сторони (обдаровувана) договір дарування частки у праві спільної часткової власності на 2-х кімнатну квартиру площею 45,8 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 10.07.2024 року за № 1971 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В., визнавши, що в дійсності було укладено договір купівлі-продажу.

Визнати недійсним укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , в особі представника ОСОБА_9 , з однієї сторони та ОСОБА_1 , з іншої сторони, договір купівлі - продажу частки у праві спільної часткової власності на 2- кімнату квартиру площею 45,8 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 10.07.2024 року за № 1971 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Савчин К.В.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 3582,60 (три тисячі п`ятсот вісімдесят дві грн. 60 коп.) грн. у рівних частинах по 859,65 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Савчин Катерина Вікторівна, місцезнаходження: АДРЕСА_5.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.А.Придачук