Справа № 342/1208/20
Провадження № 22-ц/4808/353/24
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Гудяк Х.М.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду

справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2023 року, ухвалене судом у складі судді Федів Л.М.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеними позовними вимогами, в обґрунтування яких зазначила, що працює вчителем біології Городенківської ЗОШ І-ІІІ ступенів №2 з 1992.

19 вересня 2020 року у позаробочий час о 15.24 год позивачка розповсюдила у соціальній мережі Facebook допис користувача ОСОБА_3 притчу про те, як навчитися розбиратися в людях. Публікація завершувалася цитатою з ОСОБА_4 від ОСОБА_5 : «Остерігайтесь фарисейської закваски, тобто лицемірства». Позивачка прокоментувала статтю словами: «А як того лицемірства багато». На ці слова, доволі агресивно та грубо відреагував ОСОБА_6 . Хоча їй було прикро, що особа звернулася до неї у такому тоні, відповіла стримано, зазначивши, що поклони б`є лише перед ОСОБА_7 . На її захист стали колеги, які на той час були в мережі та читали цю переписку. Вчитель Городенківської ЗОШ І-ІІІ ступенів №1 Н. ОСОБА_8 зауважила, що кожен має право на власну думку і негоже ображати людину за її переконання. У переписку включилася техпрацівниця їхньої школи ОСОБА_9 , яка зауважила: « ОСОБА_10 як учитель і як людина з великої букви вам би повчитися у неї культури і справедливості…». На це вчитель молодших класів їхньої школи ОСОБА_2 із незрозумілих для неї причин написала: « ОСОБА_11 , доноси, дзвінки гарна жінка. Нема що вчитися».

Позивачку дуже вразило безпідставне звинувачення відповідачки, оскільки 28 років роботи в школі ніколи не писала кляуз та доносів, не приймала участі у по заплічних обговореннях, свою позицію завжди висловлювала відкрито.

Відповіла, що зробила скріншот екрана, який має намір використати як доказ у суді. На це відповідачка повторно безпідставно звинуватила її, написавши: « ОСОБА_12 зроблені, фото підшиті, кляузи написані, доноси підписані, дзвінки зроблені все чікі-чікі».

Позивачка зазначила, що зателефонувала відповідачці, щоб з`ясувати причину її ворожості до неї, ОСОБА_2 на дзвінок і на повідомлення у Viber не відповіла, а при особистій зустрічі сказала, що нічого не писала.

ОСОБА_1 вважає, що поширена відповідачкою інформація дискредитує її як педагога, кидаючи тінь на її порядність та професійні здібності, принижує її як людину, оскільки за її переконанням доноси пишуть лише ниці люди. Недостовірна інформація поширена відповідачкою ОСОБА_2 в Інтернеті, у соціальній мережі Facebооk близько 21.30 год, у годину пік у соціальних мережах, а тому неправдиву інформацію, розповсюджену відповідачкою стосовно неї, прочитала значна кількість людей. Публікація відповідачки в Інтернеті містить відомості про події, яких взагалі не існувало. Відповідачка повідомила на широкий загал неправдиві фактичні твердження, а не оціночні судження про те, що позивачка пише доноси та кляузи. Поширена відповідачкою інформація принижує її честь, гідність та ділову репутацію, стала причиною пліток та перешіптувань з цього приводу у колективі та серед школярів, що негативно відбилося на її моральному стані: відчуває сором та приниження, від пережитого стресу, погіршилося самопочуття, порушився нормальний життєвий устрій, стала дратівливою. Вважає, що діями відповідачки їй завдано шкоду її особистим немайновим правам.

У зв`язку з викладеним, просила суд визнати інформацію, створену та поширену відповідачкою в соціальній мережі Facebооk на сторінці позивачки у письмових коментарях наступного змісту: « ОСОБА_11 , доноси, дзвінки гарна жінка. Нема що вчитися» та « ОСОБА_12 зроблені, фото підшиті, кляузи написані, доноси підписані, дзвінки зроблені...», недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачки; зобов`язати відповідачку спростувати вказану інформацію у спосіб, в який її було поширено, а саме розмістити інформацію в соціальній мережі Facebооk протягом 10 календарних днів після набрання законної сили рішенням суду, шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення у цій справі із зазначенням, що розповсюджена інформація є недостовірною і такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію позивачки; стягнути з відповідачки судові витрати.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржниця зазначила, що суд першої інстанції в порушення вимог статей 263, 264, 265 ЦПК України, ст.277 ЦК України дійшов висновку, про те, що обліковий запис (акаунт) « ОСОБА_13 » у соціальній мережі «Facebook», з якого було створено та поширено оспорювану нею інформацію, відповідачу не належить. Суд не вказав, якими доказами підтверджуються ці заперечення відповідача, фактично переклавши тягар доказування цих обставин на позивачку.

Суд не взяв до уваги роздруківку даних з персональної сторінки користувача ОСОБА_14 у соціальній мережі Facebook, ідентифіковану фотографією останньої та висновок комп?ютерно-технічної експертизи, яким підтверджено видалення коментарів користувача « ОСОБА_13 », відповідями на які є коментарі авторства ОСОБА_15 .

При ухваленні судового рішення суд не врахував поведінку сторони відповідача, яка під час розгляду справи проти задоволення позову заперечувала з інших підстав та активно доводила написання позивачкою скарг.

Вважає, що висновок суду ґрунтується на припущенні про те, що обліковий запис « ОСОБА_13 » відповідачу не належить, а відтак і негативні, недостовірні коментарі на адресу скаржниці вона не писала. Твердження суду про те, що знімки екрану не містять посилання на веб-адресу розміщення інформації, що виключає можливість встановити його походження, джерела, автора, вебсайт, суперечить висновку експертизи, якою доведено наявність обміну коментарями між користувачами ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , з послідуючим видаленням коментарів останньою, та пояснення експерта у судовому засідання про те, що лише той, хто написав коментар, може його видалити.

Вважає, що судом однобічно та не об`єктивно оцінено покази свідків позивача ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які підтвердили факт особистого прочитання створеної та поширеної відповідачкою інформації, сприйняття цієї інформації, як такої що ображає та принижує саме позивачку, так як оспорюваним коментарям передував коментар ОСОБА_21 , яка хвалила мїї професійні та людські якості,

Вказала, що суд не надав належної оцінки поданим нею доказам, якими доведено всі юридичні складові правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право

Судом не надано оцінку недостовірним показам свідків сторони відповідача, які суперечать одні одним та письмовим доказам, а саме показам свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 .

Крім того, скаржниця зазначила, що не погоджується з розміром витрат на правничу допомогу. Звернула увагу на невиправдано довготривалий розгляд справи судом понад три роки, оскільки значна кількість судових засідань відкладалася за клопотанням відповідача.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_24 підтримали апеляційну скаргу в межах її доводів.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 ОСОБА_25 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які у сукупності дають можливість встановити, що відповідна інформація: «Кляузи, доноси, дзвінки гарна жінка. Нема що вчитися», « ОСОБА_12 зроблені, фото підшиті, кляузи написані, доноси підписані, дзвінки зроблені все чікі-чікі», яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію, поширена саме відповідачем ОСОБА_2 і, що вказана інформація стосується саме позивача ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на правничу допомогу на користь відповідачки, суд першої інстанції виходив з того, що у задоволенні заявлених вимог позивачці відмовлено, відповідачем надані докази понесених витрат на правничу допомогу , позивачкою заявлено про неспіврозмірність витрат, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, ураховуючи обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з позивачки на користь відповідачки 15000, 00 грн. витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 15:24 год у соціальній мережі Facebook ОСОБА_1 розповсюдила допис користувача ОСОБА_3 під назвою: «Як навчитися розбиратися в людях?»

Позивачка прокоментувала статтю словами: «А як того лицемірства багато».

Звертаючись до суду ОСОБА_1 , вказала, що вчитель молодших класів їхньої школи ОСОБА_2 в коментарях її допису написала: « ОСОБА_11 , доноси, дзвінки гарна жінка. Нема що вчитися». На, що позивачка відповіла, що зробила скріншот екрана, який має намір використати як доказ у суді у відповідь відповідачка звинуватила її, написавши: « ОСОБА_12 зроблені, фото підшиті, кляузи написані, доноси підписані, дзвінки зроблені все чікі-чікі».

Згідно висновку комплексної комп`ютерно-технічної та телекомунікаційної експертизи по цивільній справі № 342/1208/20 від 29 березня 2022 року №1853/1854 в соціальній мережі Facebook міститься публікація з назвою «Як навчитися розбиратися в людях?», яку розміщено ІНФОРМАЦІЯ_1 о 15:24 годин користувачем ОСОБА_26 (профіль за URL-адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Публікація з назвою «Як навчитися розбиратися в людях?» яка розміщена ІНФОРМАЦІЯ_1 о 15:24 годин користувачем ОСОБА_26 , на момент дослідження містить 18 коментарів та два поширення.

Коментарів користувача соціальної мережі ОСОБА_27 , ОСОБА_13 профіль за ( ОСОБА_28 -адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 не виявлено.

Наявні коментарі авторства ОСОБА_15 з текстом наведеним на ОСОБА_29 .6 Додатку А, є відповідями до коментарів користувача, соціальної мережі Facebook, зазначеного як ОСОБА_13 профіль за (URL-адресою ІНФОРМАЦІЯ_4 ?id=25286).

ОСОБА_30 (URL-адресою ІНФОРМАЦІЯ_4 ?id= 25286) були розміщені 21 та 22 вересня 2020 року, а видалені 22 вересня 2020 року, що підтверджує збережена історія редагувань.

Сторінка користувача « ОСОБА_15 » соціальної мережі Facebook та публікація «Як навчитися розбиратися в людях?» відсутні у веб-архіві Wayback Machine.

Встановити, з якого пристрою здійснювався вхід та написання коментарів ОСОБА_31 наступного змісту « ОСОБА_11 , доноси, дзвінки гарна жінка. Нема що вчитися» та « ОСОБА_12 зроблені, фото підшиті, кляузи написані, доноси підписані, дзвінки зроблені все чік-чік», не виявилось можливим, у зв`язку з відсутністю відповідної інформації на досліджуваних веб-сторінках соціальної мережі Facebook.

На підтвердження поширеної відносно позивачки інформації саме відповідачкою - ОСОБА_2 позивачкою надано скріншоти з телефона позивачки інформації, яка опублікована на веб-сайті Facebook», роздруківку з особистої сторінки відповідачки особистої сторінки у соціальній мережі «Facebook» користувача « « ОСОБА_13 ».

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Положеннями частини першої статті 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого

2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі

у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебачення чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада

2019 року у справі № 904/4494/18 зроблено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Пред`являючи вимоги до певної особи та визначаючи її відповідачем у цій категорії справ, позивач має надати докази ідентифікації особи, яка буде відповідати за порушення його права та довести приналежність аканту у соціальній мережі тій чи іншій фізичній особі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновком комплексної комп`ютерно-технічної та телекомунікаційної експертизи по цивільній справі № 342/1208/20 від 29 березня 2022 року №1853/1854 не підтверджено факту поширення спірної інформації саме відповідачем ОСОБА_2 . Так, висновок експертів не містить доказів того, що профіль в соціальній мережі Facebook, зазначеного як « ОСОБА_13 » URL-адресою ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та профіль з URL-адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 належить саме відповідачці по справі ОСОБА_32 . Тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки наданим позивачкою доказам: скріншотам коментарів з телефону позивачки інформації, яка опублікована на веб-сайті Facebook , оскільки суд, навпаки, прийняв ці докази (стаття 76 ЦПК України) й оцінив відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, та вірно дійшов висновку, що вони не підтверджують той факт, що саме відповідачка ОСОБА_13 , поширила оспорену інформацію. Саме цей факт повинна була довести позивачка, у тому числі, просити суд витребувати в УЦПНА дані про власника веб-сайту. Водночас у суду підстав, передбачених частиною сьомою статті 81 ЦПК України, для збирання з власної ініціативи доказів не було.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Між тим, позивачкою таке клопотання під час розгляду справи у суді першої інстанції не заявлялось.

Суд першої інстанції правильно застосував висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі №711/9146/16-ц від 30 жовтня 2019 року, в якій зазначено, що згідно з положеннями глави 5 «Докази» розділу І «Загальні положення» ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, роздруківки Інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Такі роздруківки визнаються доказом у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу.

Веб-сторінки є електронними документами, які фізично не можуть надаватися суду, однак вони можуть містити відомості про обставини, які мають значення для справи, тому суд може провести огляд і дослідження таких документів у місці їх знаходження (на відповідному Інтернет-ресурсі за вказаним стороною справи посиланням) з фіксацією таких процесуальних дій у протоколі.

Суд першої інстанції встановив, що на час розгляду справи у суді відсутній спірний допис « ОСОБА_11 , доноси, дзвінки гарна жінка. Нема що вчитися» та « ОСОБА_12 зроблені, фото підшиті, кляузи написані, доноси підписані, дзвінки зроблені все чік-чік» у місці його розповсюдження на Інтернет-ресурсах та був позбавлений можливості провести огляд і дослідження таких документів, про, що зазначив у рішення суду. Роздрукована веб-сторінка (паперова копія), яка надана позивачкою в розумінні ст.100 ЦПК України не може бути прийнята судом в якості належного доказу, оскільки не засвідчена належним чином і при розгляді справи сторона відповідача ставила під сумнів відповідність даної копії.

Як вбачається із матеріалів справи, за клопотанням позивачки в судовому засідання були до питання свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 . Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що показами вказаних свідків підтверджено факт поширення 19 вересня 2020 року о 15:24 у соціальній мережі Facebook ОСОБА_33 допис користувача ОСОБА_3 під назвою «Як навчитися розбиратися в людях», а також, що під дописом були розміщені спірні коментарі. Суд першої інстанції правильно зазначив, що із показів свідків не встановлено, що саме спірні коментарі, які були підписані «Надія Бабчук» були розміщенні саме відповідачкою.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано процесуальну поведінку відповідачки, оскільки відповідно до ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач, викладає заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права. Як вбачається із відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 виклала свої заперечення на позовну заяву, тобто діяла у визначеному ЦПК України порядку щодо подання відзиву. Під час судового розгляду представником відповідачки заявлялися клопотання щодо долучення доказів, виклик свідків, які були вирішені судом, що не суперечить нормам ЦПК України. Так, згідно із ст. 43 ЦПК України учасники (сторони) справи мають право подавати докази, подавати заяви та клопотання, надавати суду пояснення.

ОСОБА_1 суду не надано належних доказів того, що свідки ОСОБА_22 , та ОСОБА_23 надали суду недостовірні докази, тому в цій частині доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку, що позивачкою не доведено належними доказами, що інформація: «Кляузи, доноси, дзвінки гарна жінка. Нема що вчитися», « ОСОБА_12 зроблені, фото підшиті, кляузи написані, доноси підписані, дзвінки зроблені все чікі-чікі», яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію, поширена саме відповідачкою ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги на законність оскаржуваного судового рішення в частині відмови у задоволенні заявлених вимог позивачці, не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог позивачки.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

В постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу сторона відповідача надала суду: договір про надання правової допомоги №190221 від 19.2021 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 05.10.2023 року, копії квитанцій ПАТ «Укрнафта».

Відповідно до п. 1.1. договору про надання правової допомоги від 10 лютого 2021 року, який укладено між адвокатом Кушнір І.Р. та Бабчук Н.М., замовник в порядку та на умовах, визначених цим договором, доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надати правові (адвокатські послуги, передбачені цим договором, представляти інтереси ОСОБА_2 в Городенківському районному суді Івано-Франківської області в якості представника у справі №342/1208/20 про захист честі, гідності та ділової репутації, інших державних і недержавних органах та організаціях, незалежно від форм власності, в тому числі в органах Державної виконавчої служби, приватного виконавця, з питань захисту законних прав та інтересів замовника, в обсязі та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовленні сторонами.

Пунктом 4.1. передбачено, що вартість наданих виконавцем послуг встановлюється на підставі акту приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до п 4.3. вартість години роботи виконавця становить одну тисячу гривень.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 05 жовтня 2023 року вартість наданих послуг становить: зустріч з замовником, ознайомлення з позовною заявою, узгодження правової позиції затрачений час: 1 год 1000 грн, ознайомлення з матеріалами справи в ході розгляду справи, затрачений час 2 год 2000 грн, складання проектів документів для замовника в загальній кількості 16 штук, затрачений час 4 год 4000 грн, прибуття та участь у судових засіданнях затрачений час 40 год - 40000 грн, компенсація витрат на пальне - 4976,98 грн.

При розгляді справи у суді першої інстанції представник позивачки заперечувала проти розміру витрат на правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції здійснюючи розподіл судових витрат не в повній мірі оцінив докази, які надані стороною відповідача, а саме щодо переліку видів робіт, які здійснив представник відповідачки.

З акту приймання-передачі наданих послуг від 05 жовтня 2023 року вбачається, що на підготовку, прибуття та участь судових засіданнях представником відповідачки витрачено 40 годин, вартість яких становить 40000 грн, проте представником не конкретизовано кількість таких судових засідань, їх тривалість та тривалість часу витраченого на прибуття та очікування судових засідань.

Матеріалами справи, а саме протоколами судових засідань, підтверджується участь ОСОБА_25 в п`ятнадцяти судових засіданнях, більшість з яких були не довготривалими, а судові засідання від 07.12.2022 року, 26.04.2023 року та 14.09.2023 року відкладені за клопотанням представника відповідачки. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що зазначений час - 40 год є надмірно завищеним та не конкретизованим.

Щодо зазначеного в акті приймання-передачі затраченого часу на складання проектів документів 4 год, колегія суддів зауважує, що з матеріалів справи вбачається, що переважно це клопотання про розгляд справи без участі представника відповідачки та самої відповідачки, клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання на ознайомлення з матеріалами справи, складання яких не потребує великих затрат часу.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (рішення від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У зв`язку з викладеним, з урахуванням наданих представником відповідачки документів, витраченого часу на складання процесуальних документів та участь у судових засіданнях, характеру виконаної адвокатом роботи, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, характеру та складності справи, прийнявши до уваги заперечення представника позивачки щодо розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, визначені судом першої інстанції у розмірі 15000 грн не відповідають критерію необхідності, розумності, є неспівмірними обсягу виконаної роботи адвокатом у даній справі, тому приходить до висновку, що заявлений відповідачем розмір витрат на оплату правничої допомоги має бути зменшений до 5000 грн.

З урахуванням положень п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2023 року підлягає зміні в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши суму стягнуту з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 15000 грн до 5000 грн.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково тільки в частині стягнення витрат на правничу допомогу, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2023 року зміни, зменшивши суму стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу до 5000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський