Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5412/21 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю.І.
Категорія 31 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Трояновської Г.С., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Кузьменко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/5412/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляє вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Кузьміна Леся Леонідівна, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання недійсним договору дарування і застосування наслідків недійсності правочину шляхом визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Драча Ю.І.

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що укладений 14.01.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною Л.Л. за №101, застосувавши наслідки недійсності правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що здійснене приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною Л.Л., визнати право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 14 січня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , які є доньками дарувальника, укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Згідно вказаного договору ОСОБА_4 та ОСОБА_6 набули квартиру у спільну часткову власність, по частки квартири кожна особа. Позивач зазначив, що даний договір дарування №101 від 14.01.2021 року, який укладено щодо квартири, є недійсним, оскільки не мав на меті реальне настання правових наслідків та не відображає дійсного наміру сторін.

Вказує, що 18 березня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості щодо наміру укласти в майбутньому договір купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно домовленості, ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання придбати у третьої особи за межами України автомобіль в строк, що не перевищує одного календарного місяця, а позивач взяв на себе зобов`язання прийняти та оплатити товар в орієнтовному розмірі 10 000,00 доларів США, оформивши договір купівлі-продажу рухомого майна відповідно до чинного законодавства. В рахунок внесення часткової плати за вказаним договором, ОСОБА_1 передав відповідачу 5 000 євро, що у гривневому еквіваленті складає 153 294, 00 грн. В свою чергу, ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконав та не повернув отримані від ОСОБА_1 кошти.

У зв`язку з порушенням власних прав, позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення коштів в сумі 153 294,00 грн., який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 серпня 2020 року задоволено в повному обсязі. Постановою Житомирського апеляційного суду Житомирської області від 14 грудня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вважає, що ОСОБА_2 вирішив уникнути виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира про задоволення його позову шляхом відступлення власного майна у власність третіх осіб, уклавши договір дарування належної йому на праві власності квартири. Зазначає, що відповідач, відчужуючи нерухоме майно на користь своїх дітей, знав про судове рішення про стягнення з нього коштів на користь позивача, тому міг передбачити настання негативних наслідків для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Вважає, що відповідач здійснив протиправні дії щодо відчуження квартири з метою уникнення цивільно-правової відповідальності.

Вказує, що його права та інтереси можуть бути захищені виключно шляхом визнання договору дарування квартири недійсним та подальшої реалізації нерухомого майна ОСОБА_2 з відрахуванням відповідної суми коштів на його користь, оскільки у відповідача відсутні будь-які кошти на банківських рахунках, рухоме чи нерухоме майно, на яке можна звернути стягнення та забезпечити швидке і ефективне відновлення порушених прав.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не дослідив та не перевірив усі докази щодо порушення його прав, оскільки на момент вчинення оспорюваного договору було порушено боргове зобов`язання відповідачем ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 , згідно рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 серпня 2020 року та постанови Житомирського апеляційного суду Житомирської області від 14 грудня 2020 року. Суд не врахував, що відповідач мав можливість здійснити продаж спірної квартири з метою погашення заборгованості перед позивачем. Однак, з метою уникнення матеріальної відповідальності він здійснив безоплатне відчуження належного йому майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , на користь близьких членів сім`ї, доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Зазначає, що головною метою укладення договору дарування було безпосереднє уникнення цивільно-правової відповідальності за судовим рішенням, тобто, оспорюваний правочин є фраудаторним. Вважає, що при розгляді справи суд фактично усунувся від здійснення правосуддя, що призвело до безпідставної відмови у задоволенні позову.

13 грудня 2023 року позивач через свого представника подав клопотання про відшкодування судових витрат у випадку задоволення апеляційної скарги та позову, в якому просив стягнути з відповідачів на його користь судові витрати на правову допомогу в розмірі 40 000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 скористався своїм правом та подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11.09.2023 року без змін. Зазначає, що між сторонами був відсутній спір з приводу вказаної квартири, оскільки рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11.09.2023 року з нього стягнуто на користь позивача 153 294 грн. боргу, а останній не ставив питання про забезпечення позову у вказаній справі. Вказує, що на час вчинення договору дарування квартири остання не була під забороною чи арештом, а також не було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню вищевказаного рішення суду. Зазначає, що вказана квартира подарована ним 14.01.2021 року, оскільки він на той час хворів на Covid-19 і хвороба проходила з ускладненнями, а намір подарувати квартиру був у нього ще задовго до спору з позивачем, про що він говорив дітям і на що дала згоду його дружина ОСОБА_3 , як власниця частини вказаної квартири. Вказує, що на даний час відкрите виконавче провадження ВП №64150623 по рішенню Корольовського районного суду м. Житомира від 13.08.2020 року і виконується шляхом відрахувань з його пенсії.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити в повному обсязі, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2023 року скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2023 року залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 надіслала заяву про розгляд справи без її участі, проти доводів апеляційної скарги заперечила, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Третьою особою - приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною Л.Л. подано заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради Трохимчук О.М. подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, при ухваленні рішення просить врахувати житлові та майнові права дітей.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

У відповідності до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог виходив з підстав недоведеності позивачем факту, який би вказував на наявність очевидної недобросовісності та зловживання правами сторонами вказаного договору дарування, а також ту обставину, що спірний договір укладений без наміру створення правових наслідків та є фіктивним.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як встановлено під час розгляду справи, 18 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості щодо наміру укласти в майбутньому договір купівлі-продажу транспортного засобу. Згідно домовленості, ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання придбати у третьої особи за межами України автомобіль в строк, що не перевищує одного календарного місяця, а позивач взяв на себе зобов`язання прийняти та оплатити товар в орієнтовному розмірі 10 000,00 доларів США, оформивши договір купівлі-продажу рухомого майна відповідно до чинного законодавства.

В рахунок внесення часткової оплати за вказаним договором, ОСОБА_1 передав відповідачу 5 000 євро, що у гривневому еквіваленті складає 153 294, 00 грн. В свою чергу, ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконав та не повернув отримані від ОСОБА_1 кошти.

13 серпня 2020 року рішенням Корольовського районного суду м. Житомира по справі №296/2479/19 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 153294,00 грн. та понесені судові витрати в розмірі 1787,50 грн. (а.с.24-26 т.1).

Постановою Житомирського апеляційного суду Житомирської області від 14 грудня 2020 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 серпня 2020 року залишено без змін (а. с. 27-29, т.1).

На виконання рішення Корольовським районним судом м. Житомира 12.01.2021 року видано виконавчий лист (а.с.37, т.1).

15.01.2021 року старшим державним виконавцем Корольовського ВДВС у м. Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Галіцькою М.Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.38, т.1).

Відповідно до листа Корольовського ВДВС у м. Житомирі від 30.05.2022 року станом на 27.05.2022 року за вказаним виконавчим провадженням на депозитний рахунок відділу, щомісячно надходять кошти з пенсії боржника, які перераховуються на користь ОСОБА_1 . З боржника ОСОБА_2 стягнуто 5 656,04 грн. з урахуванням виконавчого збору та мінімальних витрат виконавчого провадження. Заборгованість боржника по виконавчому провадженні з урахуванням виконавчого збору становить 164 793,82 грн. (а.с. 214, т.).

14 січня 2021 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_4 та ОСОБА_6 прийняли в дар по 1/2 частині кожна квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування квартири посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 101 (а. с. 202-203, том 1 ).

Відповідно до п.3.2, 3.3 вказаного договору сторони домовились, що під передачею квартири за цим договором слід вважати передачу документів. Прийняття обдаровуваними від дарувальника технічного паспорта на квартиру та документів на право власності (тобто цього договору) свідчить про те, що передача речі відбулась. В присутності нотаріуса дарувальник передав обдаровуваним технічний паспорт на квартиру та документ на право власності (цей договір). Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири обдаровуваним, також домовились не складати окремого письмового акту прийому-передачі квартири.

У п. 4.1 Договору дарування зазначено, що згідно Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.01.2021 року податкова застава, обмеження, обтяження та заборона відчуження нерухомого майна відсутні.

Згідно із ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

За ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1,5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Разом з тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України) є недійсними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19) зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) також зазначено про те, що: позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі №693/624/19 (провадження №61-6420св21) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.2,3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

Договір, як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження №61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому, та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі №910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі №922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 виснувано, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

До того ж слід розмежовувати такі підстави для оспорення як фіктивність (ст.234 ЦК України) та вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживання правом (ст.ст.3,13 ЦК України).

Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.

Допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст.234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст.3,13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оскарження правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (ст.ст.3,13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.

Так, під час розгляду справи було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 14 січня 2021 року відчужив належну йому на праві власності квартиру за безоплатним договором (нотаріально посвідченим договором дарування) своїм донькам, будучи при цьому обізнаним про наявність невиконаного ним грошового зобов`язання згідно виконавчого провадження №64150623 від 15 січня 2021 року щодо повернення боргу ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що така поведінка ОСОБА_2 є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що в свою чергу шкодить інтересам ОСОБА_1 та на підставі чого висновує про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Оскільки на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна зобов`язання за договором було простроченим, його належне виконання не відбулося, то ОСОБА_1 набув права вимоги до ОСОБА_2 у зв`язку з невиконанням останнім взятих на себе зобов`язань.

При цьому, боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїм кредитором. Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача ОСОБА_2 відсутнє будь-яке рухоме та нерухоме майно, а також рахунки у банківських установах, на яких може бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів зауважує, що оспорюваний договір дарування квартири укладено між ОСОБА_2 та його доньками - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є безоплатним та відповідно приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а тому дарувальник ОСОБА_2 , який відчужив майно на підставі безоплатного договору на їх користь, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем-кредитором, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки відчуження ОСОБА_2 належної йому квартири за спірним договором дарування зменшує платоспроможність останнього та свідчить про недопущення у майбутньому звернення стягнення на його майно, що дозволяє зробити висновок про фраудаторність оспорюваного договору дарування, тобто таким, що вчинений на шкоду кредитору.

Слід також вказати, що на підтвердження зазначеного свідчить: момент вчинення правочину (14 січня 2021 року), тобто після ухвалення Корольовським районним судом м. Житомира рішення від 13 серпня 2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 153 294, 00 грн., яке постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 14 грудня 2020 року залишено без змін; контрагенти, з якими боржник уклав оспорюваний договір дарування (доньки боржника); безоплатність оспорюваного договору дарування.

Більше того, Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі №904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторого правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначаючи таке: «…договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора».

До подібних висновків (визнання недійсним фраудаторного договору до ухвалення рішення про борг) дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09 лютого 2023 року у справі №910/12093/20.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 здійснив безоплатне відчуження належного йому майна, знаючи про наявність невиконаного зобов`язання перед позивачем, розуміючи, що на належне йому нерухоме майно може бути звернуто стягнення шляхом реалізації цього майна, передбачив негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення про стягнення заборгованості, а тому оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на приховання цього майна від виконання у майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання перед позивачем шляхом його реалізації. Крім того, відповідач ОСОБА_2 не довів будь-якими доказами наявність у нього іншого майна, на яке можна звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, а посилання на те, що на виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 серпня 2020 року з нього шляхом відрахувань з пенсії стягуються кошти, таким чином відповідач фактично позбавив можливості позивача обирати можливий, передбачений законом спосіб задоволення своїх вимог раніше, ніж через 40 років, що випливає з діючого темпу виконання судового рішення.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 56145673 від 14.01.2021 року), що здійснене приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною ЛЛ, є помилковим.

Однак колегія суддів вважає, що вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру до задоволення не підлягають виходячи з наступного.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування квартири, позивачем також було заявлено вимогу про застосування реституції як наслідок недійсності правочину, що полягає в скасуванні рішення про державну реєстрацію вказаного правочину.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦК у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користування майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, враховуючи, що судом апеляційної інстанції разом із визнанням недійсним договору дарування, задоволено також вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію вказаного правочину, що є фактичним поверненням сторін у попередній стан, тому вимоги про визнання права власності до задоволення не підлягають через неефективний спосіб захисту порушеного права.

Також колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо автоматизованого розподілу справи. Однак враховуючи, що невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норми матеріального права, є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, відтак колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення також із вищенаведеної додаткової підстави.

13 грудня 2023 року представник позивача звернувся до суду із заявою про відшкодування судових витрат, в якій просив стягнути витрати за надання правничої допомоги у розмірі 40 000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 на спростування заяви вказує, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтованим через неспівмірність зі складністю справи, наданими послугами та їх необхідністю. Наголошує, що представником позивача будь-яких доказів понесення його довірителем вказаних витрат суду не було надано і з останнього розрахунку вбачається, що витрати в розмірі 40 000,00 грн. будуть сплачені представнику після постановлення судового рішення Житомирським апеляційним судом. Крім того звертає увагу, що з наданого розрахунку до зави про відшкодування витрат, витрати на правничу допомогу саме в апеляційній інстанції зазначені тільки в пункті 13 і 14 розрахунку на загальну суму 12 000 грн., інші пункти стосуються витрат на правничу допомогу понесені в суді першої інстанції.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства зазначено відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.

Частинами першою та третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Установлено, що правничу допомогу на стадії розгляду справи в суді першої інстанції позивачу ОСОБА_1 надавав адвокат Горлов Є.С., що підтверджується витягом з Договору №10 про надання правової допомоги від 11 жовтня 2022 року та ордером про надання правничої (правової) допомоги серії АМ №1034885 від 24 жовтня 2022 року (а.с.232, 233, т.1) .

Разом із заявою представник позивача подав рахунок та детальний опис робіт (наданих послуг) до договору №10 про надання правничої допомоги, в якому зазначив, що позивач очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді у розмірі 40 000,00 грн.

З рахунку та детального опису робіт (наданих послуг) до договору №10 про надання правничої допомоги вбачається, що адвокатом були надані такі послуги: написання, підготовка до подання та подання клопотання про долучення письмових доказів 25.10.2022 року 1,5 год. - 2 250,00 грн., представництво інтересів клієнта на підготовчому судовому засіданні 12.12.2022 року - 1 год. - 2 500,00 грн., представництво інтересів клієнта на підготовчому судовому засіданні 30.01.2023 року 1 год. - 2 500,00 грн., представництво інтересів клієнта на підготовчому судовому засіданні 17.05.2023 року 1,5 год.- 3 750,00 грн., дорога до суду та очікування судового засідання 27.06.2023 року - 0,5 год. - 750,00 грн., представництво інтересів клієнта під час розгляду справи по суті 07.07.2023 року - 2 год. - 6 000,00 грн., написання та подання адвокатського запиту 04.09.2023 року - 1 год. - 2 000,00 грн., підготовка клопотання про долучення письмових доказів (відповідь на адвокатський запит) 11.09.2023 року - 0,5 год. - 750,00 грн., представництво інтересів клієнта під час розгляду справи по суті 11.09.2023 року - 1 год. - 3 000,00 грн., подання доказів понесення судових витрат, ознайомлення із матеріалами справи, вивчення справи 12.09.2023 року - 1 год. - 1 50,00 грн., аналіз повного тексту судового рішення, визначення перспектив оскарження 22.09.2023 року - 2 год. - 3 000,00 грн., написання апеляційної скарги на рішення суду 12.10.2023 року - 3 год. - 9 000,00 грн., представництво інтересів в суді апеляційної інстанції 18.12.2013 року - 1 год. - 3 000,00 грн., загальна вартість складає 40 000,00 грн.

Пунктами 1, 2 даного рахунку передбачено, що за виконання роботи, що передбачена умовами договору про надання правничої допомоги, клієнт сплачує суму гонорару в розмірі 40 000,00 грн. Витрати на професійну правничу допомогу підлягають сплаті протягом десяти банківських днів, з дня ухвалення рішення суду апеляційної інстанції по суті розгляду судової справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження №12-14гс22) дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункти 107109).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04).

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною/ третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року у справі № 904/1907/15).

При цьому, при вирішенні питання щодо зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу необхідно враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі №922/445/19, в яких наголошено на тому, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо співмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Колегія суддів, враховуючи критерії реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, врахувавши складність справи та обсяг послуг, наданих адвокатом під час розгляду справи, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, наявність клопотання відповідача про зменшення розміру витрат та часткове задоволення позовних вимог, дійшла висновку про те, що компенсація витрат на правничу допомогу у сумі 40 000,00 грн. є неспівмірною із складністю справи, об`ємом наданих адвокатом послуг, витраченим часом та обсягом наданих адвокатом послуг, тому стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідачів. У зв`язку з чим з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі по 1 513,33 грн. з кожної. ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору за приписами пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як особа з інвалідністю ІІ групи, а тому позивачу витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 513,33 грн. компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 січня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною Лесею Леонідівною, зареєстрований в реєстрі №101.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 56145673 від 14.01.2021 року, що здійснене приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною Л.Л.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 1 513,33 грн. з кожного.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 513,33 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2024 року.

Головуючий Судді