КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 757/9478/22 Апеляційне провадження №22-ц/824/1850/2024Головуючий у суді першої інстанції - Бусик О.Л. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя-доповідач Гуль В.В.,

судді Матвієнко Ю.О., Мельник Я.С.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила: стягнути з відповідача на її користь 170 000 грн 00 коп. моральної шкоди та 14432 грн. 00 коп. матеріальної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.07.2021 під час прогулянки зі своєю собакою породи «Такса», яку позивачка вигулювала біля свого будинку по АДРЕСА_1 , зненацька ззаду напав пес породи «Естонська гонча», що належить відповідачу ОСОБА_1 . При цьому, собака відповідача була без повідка, намордника та поводилась дуже агресивно.

Під час вказаного нападу позивачка отримала тілесні ушкодження у вигляді рваних ран нижніх кінцівок, що призвели до тривалого розладу здоров`я та внаслідок чого на тривалий час зруйнувало звичайний спосіб життя позивачки в тому числі і сімейного, вона змушена була лікуватись від тілесних ушкоджень, спричинених собакою відповідача. Вартість такого лікування становить 14 432 грн., що підтверджується відповідними чеками.

При цьому, вказувала, що вона неодноразово зверталась з відповідними заявами до ГУНП у м. Києві Печерського управління поліції про напади собаки відповідача на неї та на її собаку породи «Такса», які стались 28.06.2019, 07.11.2019, 16.11.2019 та 18.02.2020.

Також, зазначала, що незаконними діями відповідача, як власника собаки, що спричинила тілесні ушкодження, позивачці спричинена й моральна шкода, оскільки остання тривалий час взагалі була позбавлена можливості самостійно пересуватись, вести звичайне життя не може до сих пір.

Страждання, як фізичні, що завдають болю, так і душевні, тривають по теперішній час, тобто досить тривалий час. Розмір моральної шкоди позивачка оцінила у 170 000 грн. 00 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.08.2023 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 14 422 грн. 00 коп., а також моральну шкоду у розмірі 1000 грн. 00 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1978 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було досліджено за яких обставин сталася подія, розмір понесених матеріальних витрат позивачем, наявність вини в діях відповідача, а також правові підстави виникнення деліктного зобов`язання у відповідача.

При цьому, зазначав, що правових підстав для задоволення позову не має, оскільки тілесні ушкодження не були заподіяні позивачці джерелом підвищеної небезпеки. Також, позивачка не довела тих обставин, що тілесні ушкодження та моральної страждання були отримані нею внаслідок неправомірних дій відповідача з його вини.

Зазначає, що витрати, які були понесені позивачкою, є недоведеними та необґрунтованими, оскільки не має доказів того, що ліки, на придбання яких надані до суду чеки, були придбані позивачем за призначенням лікаря та у зв`язку з подією, яка відбулася 16.07.2021.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 16.07.2021 під час прогулянки зі своєю собакою породи «такса», яку позивачка вигулювала біля свого будинку, сталася подія, за якої належна відповідачеві собака породи «естонська гонча» покусала позивачку, чим заподіяла шкоди її здоров`ю.

Після укусу собаки відповідача ОСОБА_3 звернулася до Печерського УПГУНП в м. Києві із заявою про притягнення до відповідальності свого сусіда - ОСОБА_1 - відповідача по справі, надала свої письмові пояснення з приводу укусу собаки, належної відповідачеві, що підтверджується копією заяви та письмовими поясненнями ОСОБА_3 , а також звернулася за медичною допомогою, доказом чого є медичні виписки, надані стороною позивача.

Так, після огляду 17.07.2021 сімейним лікарем було зафіксовано підвищений тиск, тример кінцівок, виражений біль в нижніх кінцівках, порушення стато- динамічних функцій ходи, порушений сон. 13.08.3021 позивачка була виписана для продовження лікування сімейним лікарем та неврологом.

При цьому, згідно з наданими позивачкою чеками та прибутковим ордером, наявними у матеріалах справи, вартість лікування позивачки склала 14 422 грн. 00 коп.

Так, згідно з частинами першою та другою статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюються законом.

Виходячи зі змісту Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», власник тварини, юридична або фізична особа, яка здійснює догляд за твариною, що належить їй на праві власності або на інших підставах, що не суперечать законодавству, несе відповідальність за стан тварини та її дії згідно з чинним законодавством.

Відповідно до положень частин п`ятої, шостої та восьмої статті 9 вказаного Закону особа, яка супроводжує тварину, зобов`язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною; при супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду.

Фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані дотримуватися вимог нормативно-правових актів, санітарно-гігієнічних і ветеринарних норм та правил, а також не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб та не створювати загрози безпеці людей, а також інших тварин.

Частиною 4 статті 12 цього Закону передбачено, що шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із зазначеною нормою обов`язковими умовами такої відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Як вбачається із системного аналізу зазначених вище норм, обов`язковими елементами деліктних правовідносин є: 1) протиправна поведінка; 2) вина особи; 3) наявність дійсної шкоди; 4) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та її наслідками у виді спричинення шкоди.

За вимогами ч. 1, 2,5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині 2 зазначеної статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Як передбачено ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто у контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін, вирішальним фактором є те, що подання доказів та доведення перед судом їх переконливості - є обов`язком сторін. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Крім того, як зауважує Європейський суд з прав людини, що принцип процесуальної рівності сторін передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88).

Також, слід зазначити, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, а якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована - вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

При цьому, обов`язок доказування розподіляється згідно із перерахованими нормами таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач - відсутність його вини в заподіянні шкоди.

Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач посилався, серед іншого, на відсутність в його діях вини у заподіянні шкоди позивачці.

На вказані обставини відповідач вказував й у своїй апеляційній скарзі.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту того, що шкода завдана не з його вини, а саме, що він, супроводжуючи свою собаку породи «естонська гонча» 11.07.2021 по вулиці Підвисоцького, 3-а, в м. Києві,забезпечив безпеку оточуючих людей і тварин, зокрема, позивачки.

Натомість, встановивши на підставі належних та допустимих доказів те, що собака породи «естонська гонча», яка належить відповідачеві, заподіяла тілесні ушкодження позивачці, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що винною особою у заподіяні тілесних ушкоджень є відповідач, оскільки він є власником собаки та повинний слідкувати за нею та відповідати за її дії.

За вказаних обставин, а також врахувавши характер правопорушення та його наслідки, обсяг страждань позивачки, а також вимоги розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача завданої матеріальної шкоди у розмірі 14 422 грн. 00 коп., а також моральну шкоду у розмірі 1000 грн. 00 коп.

Доводи апелянта про те, що позивачкою не доведено розміру завданої їй шкоди, колегія суддів відхиляє, оскільки останні спростовуються матеріалами справи в їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, переоцінки доказів та особистого тлумачення норм процесуального та матеріального права.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник