Р І Ш Е Н Н Я№ 127/27978/24

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024 р.Вінницький міський суд Вінницької області в складі судді Венгрин О.О.,

секретар Мартинюк У.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої військовою агресією проти України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави рф в особі посольства рф в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої військовою агресією проти України, мотивуючи її тим, що у зв`язку з військовими діями рф він був вимушений покинути своє постійне житло - дім у м. Волноваха Донецької області та переїхати до м. Вінниці, де зараз проживає. Повернутися до свого будинку у нього немає можливості через окупацію, військові дії рф. Облаштування у м. Вінниці для нього є складним, він втратив роботу, яку мав у м. Волноваха Донецької області, за новим місцем не працює. Придбати власне нове житло у нього немає можливості, тому він змушений орендувати житло.

Від початку військової агресії рф проти України він постійно перебуває у пригніченому стані, у нього та його родини знизилися життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на їх стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Він постійно перебуває в емоційному напруженні, переживанні та тривозі за свою сім`ю. Він позбавлений повноцінного відпочинку, оскільки весь час думає про жахіття війни, відчуває безпорадність через небезпеку, створену збройною агресією рф, та розчарування внаслідок тривалого порушення прав. Він особливо схвильований через відсутність впевненості у майбутньому. Все це негативно впливає на його психічний та емоційний стан, та його переживання за свою безпеку та безпеку своєї родини.

Безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого йому та родині завдана моральна шкода, є іноземна держава - рф, тому йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 1344000,00 грн, що на день подання позову згідно офіційного курсу Національного банку України становить 30000,00 євро.

Внаслідок незаконних військових дій рф та її збройних формувань у його рідному місті - м. Волноваха Донецької області, він фактично втратив своє житло, тобто можливість володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому будинком, тому він з родиною вимушений винаймати житло. Він з родиною орендує житло, зі щомісячною сплатою орендної плати.

Внаслідок збройної агресії рф у позивача загострились захворювання: єдина ліва нирка - правобічна нефректомія, хронічний обструктивний пієлонефрит, гіпертонічна хвороба серця та на сьогоднішній день має 3 групу інвалідності з направленням на продовження лікування.

У зв`язку зі збройною агресією рф проти України він зазнав душевних страждань і приниження, переніс стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені його нормальні життєві інтереси, позивач вживав додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушених прав.

Просить стягнути з держави рф на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 1344000,00 грн, що на день подання позову згідно офіційного курсу Національного банку України становить 30000,00 євро. (а.с. 1-2)

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просить його задоволити. Пояснив, що у м. Волноваха Донецької області він мав два будинки: по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 (який успадкувала його дружина). Внаслідок військової агресії рф проти України обидва будинки зазнали пошкоджень. До початку війни рф проти України він працював слюсарем у КП Компанія Вода Донбасу. Після початку військових дій 26.02.2022 він із дружиною та сином одразу виїхав на підконтрольну територію України, а саме - у м.Вінницю. Із всього майна вони забрали лише одяг, який був на них, та документи. Зараз він проживає у м. Вінниці разом із дружиною та сином. Він став нервовий, переживає через втрату всього, що мала його родина. Іншого житла в нього у власності немає. Він є особою з інвалідністю ІІІ групи, оскільки в нього є лише одна нирка. Все, що наживалось протягом життя, втрачено. Залишились одні згадки, наприклад, купили нову пральну машину, тішились, а тут велика війна. Немає бачення, як буде минати старість. Все це дуже пригнічує і завдає душевних страждань.

Виклик відповідача - держави російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні здійснювався через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, але представник відповідача в судове засідання не з`явився повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. (а.с. 23 зворот, 24, 27 зворот, 36 зворот, 39, 41) Відповідач правом подання відзиву на позов не скористався.

З`ясувавши думку позивача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача відповідно до гл. 11 розд. ІІІ ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, який зареєстрований в АДРЕСА_2 , фактично проживає у АДРЕСА_3 , є внутрішньо переміщеною особою (довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №529- від 09.07.2024). (а.с. 3-4, 6).

Згідно повідомлення про пошкоджене майно від 30.10.2023 ОСОБА_1 є власником приватного будинку по АДРЕСА_1 , площею 130,5 кв.м. Будинок непридатний до експлуатації: внаслідок пожежі ушкоджені тримальні стіни, покрівля, знищені господарські будівлі та гараж, розграбоване все майно. Точна дата пошкодження невідома, десь приблизно у перших числах березня 2022. (а.с. 30)

Відповідно до повідомлення про пошкоджене майно від 30.10.2023 ОСОБА_2 є власником приватного будинку по АДРЕСА_2 , площею 84,7 кв.м. Будинок непридатний до експлуатації: внаслідок пожежі ушкоджені тримальні стіни, у будинку частково знищена покрівля, пошкоджені стіни, вибиті вікна, двері, пошкоджено гараж. Точна дата пошкодження невідома, приблизно пошкодження майна сталось в перших числах березня 2022. (а.с. 29)

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0000128 від 03.04.2023 вбачається, що 03.04.2023 до Відділу поліції №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області звернувся ОСОБА_1 з заявою про те, що він є власником будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , а проживав з дружиною до 24.02.2022 в домогосподарстві по АДРЕСА_2 , власником якого є його дружина - ОСОБА_2 . В період часу з 27.02.2022 по 10.03.2022 солдати збройних сил рф, в порушення законів та звичаїв війни, обстрілювали територію зазначеного населеного пункту, внаслідок чого було пошкоджено належні їм будинки і тим самим завдано майнової шкоди. Про цю подію їм стало відомо від сусідів, які залишились проживати у м. Волноваха Волноваського району Донецької області, та які надіслали фотографії пошкоджених домоволодінь. Кримінальне правопорушення кваліфіковано за ст. 438 ч. 1 КК України. (а.с. 31)

ОСОБА_1 є пенсіонером, що підтверджується письмовим доказом копією пенсійного посвідчення. (а.с. 8) Перебуває з 27.08.1983 у шлюбі з ОСОБА_2 .

У довідці серії ДОН-05 №023484 від 18.04.2007 зазначено, що ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності з 01.03.2007, безстроково, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із проходженням військової служби. (а.с. 7)

На а.с. 9 копія направлення ОСОБА_1 на медико-соціально-експертну комісію від 22.01.2024.

Згідно виписки-епікризу із медичної картки стаціонарного хворого КНП Турбівська селищна лікарня №572 від 26.06.2023, виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР від 21.07.2023, №37985896, №38873556 ОСОБА_1 встановлено, зокрема, діагнози: нестабільна стенокардія, гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба серця з (застійною) серцевою недостатністю. (а.с. 10, 14, 15, 16)

Відповідно до консультативних висновків КНП ВОКПЛ ім. акад. О.І.Ющенка ВОР №03-2-32/3917 від 14.11.2023, КНП ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР від 27.11.2023 у ОСОБА_1 діагностовано, зокрема, гіпертонічну хворобу 2 ступеня, набуту відсутність нирки, кісти єдиної лівої нирки, СПО нефректомію ГАСМ ДГП 2 ступеня. (а.с. 11, 12, 13)

Згідно зі ст. ст. 15 ч. 1, 16 ч. 1 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 2 ч. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Ст. 79 ч. 1 Закону України Про міжнародне приватне право встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Згідно ст. 79 ч. 4 Закону України Про міжнародне приватне право у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Закон України Про міжнародне приватне право встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано в двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.1972, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держав 1972 та ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 встановлюють, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

У рішенні від 14.03.2013 у справі «Олєйніков проти росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні ст. 6 п. 1 Конвенції (п. п. 68, 31).

У рішенні від 23.03.2010 у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті.

Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли рф заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Преамбулою Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907, IV Женевською конвенцією 1949, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф 1997 та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

З 2014 рф здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені ст. 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії рф та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України №337-VIII від 21.04.2015, збройна агресія рф проти України розпочалася 20.02.2014 з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії рф проти України розпочалася у квітні 2014, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення так званої «Донецької народної республіки» (07.04.2014) і так званої «Луганської народної республіки» (27.04.2014).

Третя фаза збройної агресії рф розпочалася 27.08.2014 масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф.

24.02.2022 розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення рф на суверенну територію України, та згідно Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 Про введення воєнного стану із 05-30 год. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з рф, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства рф в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Починаючи з 2014, відсутня необхідність у направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24.02.2022 таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з рф.

02.03.2022 збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 Агресія проти України визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14.04.2022 Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу (п. 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення рф геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України №2188-ІХ).

27.04.2022 Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії рф проти України: роль і відповідь Ради Європи №2433», у якій визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Тобто, починаючи з 2014, загальновідомим є той факт, що рф чинить збройну агресію проти України.

Отже, після початку війни в Україні з 2014 суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї країни.

У контексті процедури, розпочатої відповідно до ст. 8 Статуту Ради Європи, рф припинила бути членом Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства рф у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16.03.2022. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія рф проти України є серйозним порушенням рф своїх зобов`язань за ст. 3 Статуту Ради Європи.

У ст. 2 ч. 1 п. 4 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до ст. 1 ч. 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tort exсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.

Відповідні висновки неодноразово висловлені Верховним Судом, зокрема, в справі №308/9708/19.

Верховний Суд в справі №308/9708/19 зазначив, що, визначаючи, чи поширюється на рф судовий імунітет у справах, враховує таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок смерті іншого громадянина України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту).

Додатково Верховний Суд врахував, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (ст. 124 ч. 3 Конституції України). Тобто Верховний Суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Предметом спору в цивільній справі, що розглядається, є відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок збройної агресії рф на території України.

У цій категорії спорів іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

При цьому суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну.

Вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, рф не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

Країна-агресор (рф) діяла не в межах свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок збройної агресії, зокрема, громадянам України, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію - рф, а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.

Згідно ст. 23 ч. ч. 2, 3, 4 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ч. 1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 5 ч. 9 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації, державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди рф.

Отже, рф є суб`єктом, внаслідок збройної агресії проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме рф є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Суд також враховує, що рф, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф.

Згідно п. 2 Розділу ІІ Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022, Волноваська міська територіальна громада Донецької області тимчасово окупована рф.

Позивач ОСОБА_1 до початку військової агресії з боку рф, як громадянин своєї країни, мав житло, майно, роботу, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте через військову агресію рф позивач позбавлений можливості подальшого проживання в м. Волноваха Донецької області, працювати там, внаслідок повномасштабних військових дій рф проти України позивач змушений був залишити місце свого проживання, змінивши власний побут та спосіб життя, втратив будинок, майно.

Суд погоджується із доводами позивача про те, що у зв`язку із збройною агресією позивач ОСОБА_1 зазнав душевних страждань, що не дають йому можливості проживати повноцінним життям та життям, яким він жив до збройної агресії рф проти України. Він зазнає душевного болю та втратив спокій, має невизначеності щодо свого подальшого життя. Він позбавлений можливості користуватись належним йому нерухомим майном, як внутрішньо переміщена особа змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя і життя своєї родини, а необхідність поновлення його прав змусила вживати додаткових заходів для їх захисту в суді.

Разом з тим, суд вважає заявлену вимогу про стягнення з держави рф на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої військовою агресією проти України, 1344000,00 грн, такою, що підтверджується недостатньою кількістю доказів, а тому суд дійшов висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд враховує характер допущеного правопорушення, глибину душевних страждань позивача та їх негативних наслідків, позбавлення його можливості реалізації своїх прав та з урахуванням вимог справедливості, співмірності та розумності, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000000,00 грн, що є достатнім та справедливим розміром компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду, тому позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави Україна 10000,00 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 1167 ЦК України,

Законом України Про міжнародне приватне право,

Законом України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України,

Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 №309,

ст.ст. 13, 77-79, 81, 89, 259, 263-265, 268, гл. 11 розд. ІІІ ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої військовою агресією проти України, 1000000,00 (один мільйон) грн.

В задоволенні решти позову відмовити.

Стягнути з держави російська федерація на користь держави Україна судовий збір в розмірі 10000,00 грн.

Заяву про перегляд заочного рішення суду може бути подано відповідачем протягом 30 днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня складення повного рішення до Вінницького апеляційного суду.

Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстрація: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 (внутрішньо переміщена особа);

відповідач - держава російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 27.

Повне рішення складено 27.12.2024.

Суддя О.О. Венгрин