ГОРОДИЩЕНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 691/743/24
провадження № 2-о/691/56/24
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

10 липня 2024 рокум. Городище

Суддя Городищенського районного суду Черкаської області Синиця Л.П., вивчивши заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей Вільшанської селищної ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

08.07.2024 заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, про те, що він самостійно виховує і утримує неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішуючи питання про відкриття провадженні у справі приходжу наступного висновку.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладений у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", згідно із положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Окреме провадження, за нормами статті 293 ЦПК України, - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пленумом Верховного Суду України у постанові № 5 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" було розяснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не повязується з наступним вирішенням спору про право.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не повязане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Верховний Суд у своїй постанові від 22 квітня 2020 року (справа № 200/14136/17, провадження № 61-15965св19) зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту повязане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні і розяснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У заяві про встановлення юридичного факту, за нормами статті 318 ЦПК України, повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Зі змісту поданої заяви вбачається, що встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 батьком ОСОБА_1 необхідне заявникові для виконання вимог Сімейного кодексу України та Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

З огляду на вказане вважаю, що саме по собі встановлення судом факту виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто, від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Більш того, жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобовязує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Відповідно до частини 7 статі 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів заявника або створення умов для здійснення ним особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із частиною 3 статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановленні цим розділом.

Таким чином, захист порушених прав у звязку з не виконанням обовязків та не прийняттям участі одним із батьків у вихованні дитини, тобто самоусунення від виконання батьківських обовязків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Встановлення факту, про який просить заявник у вказаній заяві, створює правову підставу для предявлення особами, зазначеними у частині 1 статті 165 СК України, позову про позбавлення батька (матері) батьківських прав щодо малолітньої (неповнолітньої) дитини.

У постанові від 13 червня 2018 року за результатами розгляду справи № 822/2446/17 Верховним Судом викладена позиція про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обовязок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факту відсутності участі у вихованні дитини. І тому, рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним із батьків.

Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не повязується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17 (пункт 17)).

Отже, Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висловилася про те, що інститут окремого провадження та встановлення у цьому провадженні юридичного факту не передбачені для того, аби вирішити (допомогти вирішити) будь-який спір про право.

Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і розяснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 293 ЦПК України). Тобто мають право на вирішення спору за належною позовною вимогою у відповідному виді судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц (пункт 31)).

Також, не відповідає завданням цивільного судочинства і є недопустимим звернення до суду із заявою про встановлення певного факту з метою створення підстав для звільнення від доказування в можливій іншій справі (для встановлення обставин, які б непотрібно було б доказувати під час розгляду іншої справи).

Крім цього, слід зазначити, що норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. У разі відмови заявнику в прийнятті певних документів, якими він підтверджує наявність відповідних обставин чи в прийнятті певного рішення, заявник має право оскаржити такі дії чи рішення до суду. А суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання.

Виходячи з характеру правовідносин, що склалися та зважаючи на зміст заявлених вимог, вважаю, що заявлені вимоги, про встановлення факту самостійного виховання і утримання батьком неповнолітньої дитини, слід розуміти без участі матері, не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст. ст. 293, 315 ЦПК України, та свідчать, що вони повязані зі спором про право (взаємні права і обовязки) батьків на виховання дітей та матеріальне утримання.

Частина 4 статті 315 ЦПК України встановлює, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За встановлених обставин, приходжу висновку про відмову у відкритті провадження про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, у звязку з наявністю спору про право.

Розяснити заявнику його право вирішити питання щодо ухилення від виконання батьківських обовязків матері неповнодітньої дитини, шляхом подачі позову на загальних підставах.

Керуючись ст. ст. 10, 17, 19, 44, 260, 293, 294, 315, 318, 353, 354 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі № 691/743/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей Вільшанської селищної ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду у пятнадцятиденний термін з дня її отримання.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л. П. Синиця