ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/4708/23 Номер провадження 22-ц/814/3178/24Головуючий у 1-й інстанції Мирошникова О.Ш. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря Галушко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 червня 2024 року, ухвалене суддею Мирошниковою О.Ш.,

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майному подружжя та стягнення грошової компенсації вартості 1/2 його частки

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майному подружжя та стягнення грошової компенсації вартості 1/2 його частки.

В обґрунтування позову вказала, що відповідач відмовився добровільно поділити між ними як подружжям зазначений автомобіль, який вони придбали під час шлюбу.

Вона не надавала відповідачу згоди на продаж автомобіля.

Згідно звіту про оцінку вартість автомобіля становить 296940 грн, враховуючи правила рівності часток подружжя у спільному майні вважає, що вона має право на грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості автомобіля.

Просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки SKODA SUPERB ідентифікуючий номер транспортного засобу НОМЕР_1 , 2005 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля SKODA SUPERB ідентифікуючий номер транспортного засобу НОМЕР_1 , 2005 року випуску, в сумі 148 740,00 грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 червня 2024 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя та його розподіл.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки SKODA SUPERB ідентифікуючий номер транспортного засобу НОМЕР_1 , 2005 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля SKODA SUPERB ідентифікуючий номер транспортного засобу НОМЕР_1 , 2005 року випуску, в сумі 110209 грн 50 коп.

Відмовлено в решті позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1102 грн. 50 коп.

На вказане рішення відповідачем ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати рішення суду в частині визначення суми ринкової вартості спірного автомобіля та стягнення грошової компенсації; ухвалити нове рішення у цій частині, відмовивши у задоволенні позову, та змінити розподіл судових витрат.

Відповідач не погоджується з вартістю спірного автомобіля, визначеною експертом у висновку від 10 квітня 2024 року, оскільки судовий експерт не здійснював огляд автомобіля, не визначив його реальний технічний стан і комплектацію.

Зазначає, що автомобіль придбаний у 2021 році за 162000 грн. та протягом двох років експлуатації вказаного транспортного засобу його технічний стан погіршився, тому він продав його 25 квітня 2023 року за 10 000 грн сторонній особі.

У зв`язку з наведеним відповідач вважає, що розмір компенсації в такому випадку мав би становити 5000 грн.

Оскільки позивач знала про продаж автомобіля, а гроші від його продажу використані в інтересах сім`ї, протилежного позивачкою не доведено, відповідач вважає, що ОСОБА_2 не має права на грошову компенсацію від спірного майна.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, рішення суду оскаржується лише щодо розміру грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перегляду рішення суду в іншій частині.

З матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2018 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб (а. с. 15).

31 травня 2023 року Лубенський міськрайонний суд Полтавської області ухвалив заочне рішення про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. 03.07.2023 це рішення суду набрало законної сили (а. с.16-18).

06 серпня 2021 року за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу в базі даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів був зареєстрований автомобіль марки SKODA SUPERB, номерне позначення кузова НОМЕР_1 , 2005 року випуску. Відповідач придбав цей автомобіль за 162 тис грн (а. с. 19-21, 23).

25 квітня 2023 року відповідач уклав договір купівлі-продажу № 5341/2023/3781131 цього автомобіля, згідно з яким відповідач передав у власність покупця вказаний автомобіль. За домовленістю сторін ціна автомобіля складала 10 тис грн. Цього ж дня автомобіль був перереєстрований на іншу особу покупця (а. с. 20-22).

За інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Полтавській області від 25.08.2023 позивач не надавала згоди на відчуження автомобіля відповідачем так як відповідно до реєстраційних документів не була його співвласником (а. с. 20-21).

Згідно з звітом про оцінку майна (визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу) від 27 вересня 2023 року, ринкова вартість автомобіля SKODA SUPERB, загального легкового седану, реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 296940 грн (а. с. 24-30)

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/117-24/3711-АВ від 10 квітня 2024 року, ринкова вартість автомобіля марки SKODA моделі SUPERB, рік випуску 2005, об`єм двигуна 1781 куб см, ідентифікуючий номер транспортного засобу НОМЕР_1 станом на 10 квітня 2024 року складає 220419 грн (а.с. 80-82).

Частинами 1 та 2 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною першою статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, оскільки присудження одному з подружжя компенсації його частки у майні за ціною, нижчою ніж ринкова вартість цього майна, є порушенням права одного з подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц та застовоаний Великою Палатою Верховеного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року № 125/2157/19 .

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 6 та 7 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При дослідженні матеріалів справи колегією суддів звертає увагу, що відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження доводів викладених у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідач не надав жодних доказів того, що продаж автомобіля за 10000 грн був узгоджений з позивачем, що свідчить про порушення її права як співвласника спірного автомобіля.

При цьому на підтвердження доводів про неналежний стан автомобіля, що вплинуло на його вартість, відповідачем не надано доказів пошкодження спірного транспортного засобу, його дійсного технічного стану, висновків щодо проведеного огляду чи вартості відновлювальних ремонтних робіт, які б могли вплинути на його вартість та були б враховані при визначенні ринкової вартості автомобіля.

А тому аргументи апеляційної скарги про те, що компенсації підлягає вартості спірного автомобіля в розмірі 5000 грн, оскільки його було продано за 10000,00 грн, є безпідставними, адже така вартість вочевидь не відповідає ринковій; відповідач не надав жодного доказу про ринкову вартість автомобіля станом на час розгляду справи, ніж та яка визначена експертом при розгляді справи судом першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Доводи апеляційної скарги не містять окремих доводів щодо стягнення з відповідача судових витрат та ґрунтуються на підставі вимоги про зменшення розміру компенсації.

За вказаних обставин, оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судового збору не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із частотною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження витрат на правничу допомогу адвокатом позивача до суду апеляційної інстанції додано копію договору про надання правової (правничої) допомоги, додатку № 1 до договору в якому узгоджено погодинну вартість роботи адвоката, додатку № 2, яким здійснено попередній розрахунок вартості послуг, акту прийому-передачі до договору про надання правової допомоги, квитанцію до прибуткового касового ордера № 20/10-03 від 20 жовтня 2024 року про сплату 8000 грн.

Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Водночас, згідно із частиною 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК України).

В постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Зважаючи на наведене, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих послуг, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також враховуючи, ощ адвокат приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції. тобто добре знайомий з обставинами справи, тоді як час витрачений на надання правничої допомоги при розгляді справи судом апеляційної інстанції 4 год., та взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що заявлена сума витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн є надмірною та неспівмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт).

За вказаних обставин, враховуючи відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись положеннями частини 5 статті 137 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку що розмір витрат, які підлягають відшкодуванню за надання правничої допомоги при розгляді справи судом апеляційної інстанції становить 4000 грн.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384,389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 червня 2024 рокузалишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23 грудня 2024 року.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук