ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6437/24 Справа № 216/5629/23 Суддя у 1-й інстанції - Онопченко Ю.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 216/5629/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Держава Україна, в особі Державної казначейської служби України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2024 року та додаткове рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2024 року, та апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на додаткове рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2024 року, які постановлені суддею Онопченко Ю.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Полтавська обласна прокуратура, про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування, прокуратури та суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 29 листопада 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за № 0000397 про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України.

Того ж дня позивачку було затримано, повідомлено про підозру у вчиненні вищевказаного правопорушення та ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2019 року останній обрано запобіжних захід у вигляді тримання під вартою. У подальшому обвинувальний акт направлено до суду, та вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 лютого 2021 року ОСОБА_1 було визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді семи років позбавлення волі.

Полтавським апеляційним судом вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04 квітня 2023 року, вирок суду першої інстанції, та апеляційної інстанції змінено, дії позивачки перекваліфіковано на ст. 118 КК України, та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки.

Також даною постановою позивачку звільнено з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям призначеного показання, та 05 квітня 2023 року вона звільнилась з державної установи «Качанівська виправна колонія (№ 54)».

Позивачка перебувала під вартою з моменту фактичного затримання 29 листопада 2019 року по 05 квітня 2023 року, що складає 1224 календарних днів, тобто 3 роки 4 місяці 8 днів.

В свою чергу, Касаційним кримінальним судом позивачці призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, а відтак остання незаконно утримувалась під вартою 1 рік 4 місяці 8 днів, що становить 493 дні.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, позивачкою та її захисником було надано достатньо доказів для доведення її невинуватості у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України, та вони прохали перекваліфікувати її дії, однак вказаного, а ні на досудовому розслідуванні, а ні в суді першої чи другої інстанції не відбулось.

Незаконно перебуваючи під вартою ОСОБА_1 не могла налагодити своє життя, працевлаштуватися на роботу.

Розпорядженням голови Пирятинської районної державної адміністрації № 132 від 09 червня 2020 року «Про призначення опіки над дитиною ОСОБА_2 » було встановлено опіку над її дочкою, та станом на сьогоднішній день вона не має змоги поновити своє спілкування з нею.

У зв`язку з незаконним засудженням позивачка зазнала негативного впливу та була змушена пристосовуватись до несприятливих умов, у неї погіршились відносини з оточуючими, вона повинна була виправдовуватись перед родичами, колегами, що принижувало її честь, гідність, та репутацію, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, таких як швидка втомлювальність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, невпевненість у собі.

Протягом 4 років органи поліції/прокуратури та суду змушували її доводити свою невинуватість, що спричинило їй нестерпні душевні хвилювання.

Моральну шкоду позивачка оцінює виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, тобто на 2023 рік, в сумі 6 700 грн за кожен місяць перебування під слідством та судом та визначає у розмірі 268 000 грн (6 700 розмір мінімальної заробітної плати х 40 кількість місяців незаконного утримування під вартою), однак враховуючи те, що розмір моральної шкоди не граничний, вважає справедливим розміром відшкодування моральної шкоди 2 000 000 грн.

У зв`язку з викладеним, позивачка просила суд стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на свою користь моральну шкоду, завдану внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування і прокуратури під час знаходження під слідством та судом в розмірі 2 000 000 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна на користь ОСОБА_1 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування, прокуратури та суду.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

16 квітня 2024 року від представника позивача - адвоката Касьяна М.С. до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу у даній справі у розмірі 10 000 гривень в обґрунтування якої зазначено, що позивачці ОСОБА_1 , на підставі договору про надання правової допомоги № 56 від 24 травня 2023 року та ордеру серії АЕ № 1219095 від 11 серпня 2023 року, надавав правничу допомогу адвокат Касьян М.С.

Згідно акту приймання-передачі виконаних робіт по справі № 216/5629/23 від 09 квітня 2024 року позивачка ОСОБА_1 сплатила адвокату Касьяну М.С. 10 000 гривень.

Адвокатом Касьяном М.С. надані наступні послуги: консультація адвоката, вивчення матеріалів справи, визначення правової позиції та варіантів вирішення спору 3000 грн; складання та направлення позовної заяви про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду 5000 грн; участь у судових засіданнях 2000 грн.

Додатковим рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2024 року з Держави України, в особі Державної казначейської служби України, за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку, стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень.

В апеляційній скарзі Полтавська обласна прокуратура просить скасувати рішення та додаткове рішення у даній справі в частині задоволених позовних вимог позивачки та ухвалити нове рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки.

Апеляційна скарга Полтавської обласної прокуратури мотивована тим, що підстав для відшкодування шкоди у випадках перекваліфікації дій особи на інші статті КК України Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не мітить.

Також апелянт зауважує на тому, для наявності підстав зобов`язання відшкодовувати шкоду (з урахуванням наявності обвинувальних рішень суддів), відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, наявності шкоди, протиправність дій її завдавала та причинний зв`язок між його діями та шкодою, однак позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин.

Також, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких вона могла зазнати у зв`язку з процесуальним рішенням органу досудового розслідування, визначений судом першої інстанції розмір морального відшкодування не відповідає засадам справедливості та розумності, та судом першої інстанції необґрунтоване збільшення розміру відшкодування моральної шкоди до 500 000 грн, з урахуванням того, що 01 січня 2024 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет на 2024 рік», статтею 8 якого визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується до розрахунків величини для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що як вбачається зі змісту рішення, суд вказує на суб`єкта, винного в заподіянні шкоди позивачеві Полтавську обласну прокуратуру. Однак суд всупереч вимог ст. 137 ЦПК України не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету України, порушивши засади верховенства права.

Щодо обрання судом способу відшкодування судових витрат, який суперечить принципу цільового використання бюджетних коштів, апелянт вказує, що згідно ст. 95 Конституції України та п. 8 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України встановлено правило, за яким виключно Законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків. Частиною 1 ст. 23 БК України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Водночас Державний бюджет України за жодною бюджетною програмою не передбачає асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі.

Підсумовуючи зазначає, що судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік не може бути виконане.

Наголошує, що відповідні судові витрати можуть бути стягнуті саме з учасника процесу, в зв`язку з протиправними діями якого подано та задоволено позов, але не з Казначейства як органу виконання судових рішень.

Відзиви на апеляційні скарги не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити оскаржувані рішення суду першої інстанції без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Полтавської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2019 року ОСОБА_1 обрано запобіжних захід у вигляді тримання під вартою з 16:00 год 29 листопада 2019 року, в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000397 від 29 листопада 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, який у подальшому було неодноразово продовжено до набрання вироком законної сили.

Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 лютого 2021 року, який ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року залишений без змін, ОСОБА_1 було визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді семи років позбавлення волі.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04 квітня 2023 року, вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 лютого 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_1 з частини 1 статті 115 КК України на статтю 118 КК України, і їй призначено за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Звільнено ОСОБА_1 з-під варти у зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання.

Згідно листа Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції державної установи «Качанівська виправна колонія (№ 54)» Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 20 червня 2023 року, ОСОБА_1 була звільнена із вказаної установи 05 квітня 2023 року, згідно постанови Верховного Суду від 04 квітня 2023 року у зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, якій на момент затримання позивачки було 10 років.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 грн, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду в зв`язку з її незаконним засудженням за ч. 1 ст. 115 КК України та незаконним утриманням позивачки під вартою протягом 1 року 4 місяців 8 днів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивачки, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає в особи у випадку повної реабілітації, і законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04 квітня 2023 року, вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 лютого 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_1 з частини 1 статті 115 КК України на статтю 118 КК України, і їй призначено за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Звільнено ОСОБА_1 з-під варти у зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Однак, суд першої інстанції, при визначенні розміру морального відшкодування не встановив періоду, протягом якого ОСОБА_1 незаконно перебувала під судом та слідством, не визначив мінімальний гарантований розмір відшкодування.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка перебувала під вартою з моменту фактичного затримання 29 листопада 2019 року по 05 квітня 2023 року, що складає 1224 календарних днів, тобто 3 роки 4 місяці 8 днів.

В свою чергу, Касаційним кримінальним судом позивачці призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, а відтак остання незаконно утримувалась під вартою 1 рік 4 місяці 8 днів, що становить 493 дні.

Тому саме за цей період позивачці має бути відшкодована моральна шкода, оскільки перебування під судом і слідством протягом двох попередніх років не було незаконне, що встановлено постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04 квітня 2023 року.

Як слідує з матеріалв справи, період незаконного перебування ОСОБА_1 під слідством та судом становить 1 рік 4 місяці, тобто 16 місяців, у зв`язку з чим мінімальний гарантований розмір морального відшкодування становить 107 200 грн (6 700 грн * 16 місяців).

З цих підстав підлягають частковому задоволенню доводи апеляційної скарги Полтавської обласної прокуратури щодо завищеного розміру відшкодування моральної шкоди.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Таким чином, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18.

Мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення рішення суду першої інстанції згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» становить 6 700 грн.

Разом із тим, визначений законом розмір є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено правовий висновок такого змісту: суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, незаконного перебування позивачки під вартою впродовж 1 року 4 місяців 8 днів, що призвело до погіршення репутації і порушення нормальних життєвих зв`язків, колегія суддів вважає, що застосуванню до спірних правовідносин підлягає положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на вважає за необхідне сягнути на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 250 000 гривень, визначивши розмір такого відшкодування з урахуванням засад розумності та справедливості.

У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2024 року в частині визначення розміру морального відшкодування, стягнутого з Держави Україна на користь позивачки, зменшивши вказаний розмір з 500 000 грн до 250 000 грн із зазначенням, що кошти стягуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що витрати на правову допомогу мають стягуватися саме з Державного бюджету України, з огляду на таке.

В постанові від 02 червня 2021 року у справі № 591/6892/18 Верховний Суд зазначив, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 167, ст. 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (п. 6.21 постанови Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про безпідставність залучення ДКСУ у якості відповідача з посиланням на те, що Казначейство жодної шкоди позивачу не заподіювало і у правовідносини з ним не вступало.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч. 4 ст. 58 ЦК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Разом із тим, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган. Крім того, у даній справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, у даному випадку Чернігівську обласну прокуратуру.

Таким чином, ухвалюючи додаткове рішення у справі, спір в якій стосувався відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, суд першої інстанції, врахувавши, що позов задоволено частково, а позивачем надані належні докази на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення саме з Державного бюджету України витрат на професійну правничу допомогу. Аналогічного висновку щодо необхідності стягнення судових витрат з Державного бюджету дійшов Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2022 року у справі № 703/468/21.

Разом з тим, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За змістом ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, часткове задоволення апеляційним судом апеляційної скарги Полтавської обласної прокуратури призвело до часткового задоволення позовних вимог позивачки та зменшення розміру присудженого морального відшкодування з 500 000 грн до 250 000 грн, відтак позивач теж повинна понести частину судових витрат.

Отже, зважаючи на викладене вище, додаткове рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2024 року в частині стягнення судових витрат слід змінити, зменшити суму стягнутих на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу з 10 000 грн. до 7 000 грн. В іншій частині оскаржуване додаткове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1,4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Полтавської обласної прокуратури задовольнити частково.

Апеляційну скрагу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2024 року в частині визначення розміру морального відшкодування, стягнутого з Держави Україна на користь ОСОБА_1 , змінити, зменшивши цей розмір з 500 000 грн до 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн із зазначенням, що кошти стягуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

В іншій частині рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2024 року в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з Держави Україна на користь ОСОБА_1 , змінити, зменшивши цей розмір з 10 000 грн до 7 000 (сім тисяч) гривень.

В іншій частині додаткове рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 09 липня 2024 року.

Головуючий:

Судді: