УХВАЛА

09 липня 2024 року

м. Київ

справа № 683/2038/23

провадження № 61-8833ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грицая Леоніда Миколайовича, на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом заступника керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО СТАР 2006» про витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО СТАР 2006» (далі - ТОВ «АГРО СТАР 2006» у комунальну власність Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, земельну ділянку, площею 1,8044 га, кадастровий номер :05:025:0364, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області.

Позов обґрунтовано тим, що 17 лютого 2020 року рішенням 35 сесії 7 скликання Губчанської сільської ради № 16 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 1,8044 га, кадастровий номер :05:025:0364, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області.

11 червня 2020 року рішення 35 сесії 7 скликання Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району № 20 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення та передачу їх у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки та передано у її власність ОСОБА_2 для ведення селянського господарства.

18 червня 2020 року, ОСОБА_2 , після отримання земельної ділянки зареєстрував своє право власності на вищевказану земельну ділянку.

09 липня 2020 року ОСОБА_2 подарував спірну земельну ділянку своєму сину ОСОБА_1 , який, на підставі договору оренди від 16 липня 2020 року, вказану земельну ділянку передав в оренду ТОВ «АГРО СТАР 2006» строком до 31 грудня 2030 року.

Водночас, у межах кримінального провадження № 0000015, встановлено, що рішення № 16 від 17 лютого 2020 року та № 20 від 11 червня 2020 року фактично сесією Губчанської сільської ради не прийняті, оскільки за вказані рішення більшість депутатів від загального складу Ради, як то визначено частиною 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», не проголосували.

Загальний склад Губчанської сільської ради становить 12 депутатів, більшість від загального складу депутатів становить 7 депутатів, однак за рішення № 16 від 17 лютого 2020 року фактично проголосував лише 1 депутат, а за рішення № 20 від 11 червня 2020 року 4 депутати, таким чином вказані рішення фактично сесією Губчанської сільської ради не прийняті.

Отже, спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності у власність ОСОБА_2 поза волею володільця, а ОСОБА_1 отримав у власність вказану земельну ділянку від особи, яка не мала права на її отримання та розпорядження нею, після чого розпорядився цією земельною ділянкою, передавши її в оренду ТОВ «АГРО СТАР 2006», тому вказана земельна ділянка має бути витребувана у відповідачів та повернута у комунальну власність Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, позов задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 та ТОВ «АГРО СТАР 2006» на користь територіальної громади в особі Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області земельну ділянку, площею 1,8044 га, кадастровий номер :05:025:0364, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області (колишня територія Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області).

Здійснено розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши, що у встановленому законом порядку рішення про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу спірної земельної ділянки у власність не приймалось, відповідно ОСОБА_2 набув у власність спірнуі земельну ділянку незаконно, тому ця ділянка вибула із земель комунальної власності поза волею належного розпорядника, відповідно позов щодо її витребування є обґрунтованими, доведеними та підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної інстанції щодо відсутності повноважень органу прокуратури на подання позову в інтересах Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, оскільки в березні 2023 року прокурор звертався з відповідними листами до Старокостянтинівської міської ради з приводу виявлених порушень, однак ніяких заходів не приймалось, а Старокостянтинівська міська рада повідомила прокурора, що в неї відсутня можливість подання відповідних позовів до суду про витребування земельних ділянок, тому наявні підстави для висновку про неналежне виконання органом місцевого самоврядування захисту інтересів держави, в тому числі інтересів Стярокостянтинівської громади, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів у спірних земельних правовідносинах.

У червні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Грицая Л. М., на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 лютого 2024 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, увалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили підстав для представництва інтересів Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, оскільки не встановлено невжиття компетентним органом жодних заходів, які зумовили невідкладного захисту органом прокуратури інтересів міської ради в суді.

Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 18 серпня 2020 року у справі № 914/1844/18, від 08 грудня 2020 року у справі № 908/1664/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 904/9316/17, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 13 вересня 2023 року у справі № 633/164/19.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що спірна земельна ділянка вибула із земель комунальної власності поза волею належного розпорядника, при цьому прокурор належним чином обґрунтував підстави для звернення до суду з позовом в інтересах держави.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Судами встановлено, що загальний склад Губчанської сільської ради сьомого скликання на момент прийняття рішень щодо передачі ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки становив 12 депутатів, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , в зв`язку з чим більшість від загального складу цієї сільської ради складає 7 депутатів.

14 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Губчанської сільської ради із заявою про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га, що розташована на території Губчанської сільської ради.

Рішенням 35 сесії 7 скликання Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району № 16 від 17 лютого 2020 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, що розташована на території Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району.

Згідно протоколу та поіменного голосування депутатів Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району 35 сесії 07 скликання за прийняття рішення № 16 від 17 лютого 2020 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розроблення документації із землеустрою проголосувало 7 депутатів: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Рішенням 37 сесії 7 скликання Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району № 20 від 11 червня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення комунальної власності, розташованої за межами населених пунктів Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району та передано безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства згідно Додатку №1 до вказаного рішення, в тому числі - земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 1,8044 га, кадастровий номер :05:025:0364, ОСОБА_2 .

Згідно протоколу поіменного голосування депутатів Губчанської сільської ради Старокостянтинівського району за прийняття рішення від 11 червня 2020 року про затвердження проектів відведення та передачу у власність громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства згідно Додатку № 1 до вказаного рішення, в тому числі ОСОБА_2 . проголосувало 5 депутатів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , депутати ОСОБА_5 , ОСОБА_6 утрималися від голосування за вказане рішення.

На підставі даного рішення державним реєстратором Старокостянтинівської райдержадміністрації 18 червня 2020 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 242.

Зазначені обставини щодо депутатів, що проголосували за прийняття цих рішень, відображені також у протоколах Губчанської сільської ради від 17 лютого та 16 червня 2020 року.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/123-21/7955-ПЧ від 25 листопада 2021 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0000015 від 17 червня 2021 року, підписи від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у стовбці «підпис» у поіменних голосуваннях депутатів сільської ради щодо рішень від 17 лютого 2020 року виконані не ними, а іншими особами, а підписи від імені ОСОБА_8 у стовбці «підпис» у поіменних голосуваннях депутатів сільської ради щодо рішення від 11 червня 2020 року виконані не ОСОБА_8 , а іншою особою.

09 липня 2020 року ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарував спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , за яким було зареєстровано право власності на дану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі.

16 липня 2020 року між відповідачами укладено договір оренди землі, за умовами якого ОСОБА_1 передав ТОВ «АГРО СТАР 2006» вищевказану земельну ділянку в оренду строком до 31 грудня 2030 року.

Щодо повноважень прокурора

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 статті 131-1 Конституції України).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

За змістом частини другої статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, колидержава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 80) та інші).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в томучислі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункти 8.10, 8.12) від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81)).

Незалежно від того, хто саме звернувся до суду, - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор - у судовому процесі (в тому числі у цивільному), держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності у нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності у нього статусу юридичної особи) або прокурор. На відміну від останнього та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 82, 83)).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; тут і далі -у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду).

З наведеного можна виснувати, що захищати інтереси держави повинні насампередвідповідні компетентні органи, а не прокурор. Останній не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який можета бажає захищати інтереси держави. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двохвипадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову).Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього кодексу (речення третє абзацу третього статті 45 ЦПК України у вказаній редакції).

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактичнонадаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 38, 39)).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, якцьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 40)).

Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку післяотримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, тоце є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщопрокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі немає, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 43)).

У цій справі заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури зазначив, що предметом спору є земельна ділянка, яка вибула з комунальної власності поза волею володільця, а підставою для представництва інтересів держави є нездійснення Старокостянтинівською міською радою Хмельницької області, до компетенції якої віднесені відповідні повноваження, заходів для захисту інтересів держави.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визначив, у чому полягає порушення таких інтересів, та орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

На виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» орган прокуратури повідомив міську раду про виявлений факт неправомірного вибуття земельної ділянки та наявність підстав для вжиття міською радою заходів з метою поновлення інтересів територіальної громади, водночас самоусунувшись від здійснення заходів представницького характеру, заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури звернувся до суду з позовом, в інтересах держави.

Враховуючи викладене, а також те, що орган прокуратури звернувся до суду з позовом, в якому належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави, а міська рада не оспорювала і не заперечувала підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, слід дійти висновку, що прокурор у цій справі повною мірою довів необхідність здійснення захисту інтересів держави та виконав вимоги процесуального закону, передбачені статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».

Щодо обґрунтованості позовних вимог

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Пред`являючи позов у цій справі в інтересах держави, прокурор посилався на вибуття спірної ділянки із земель комунальної власності поза волею належного розпорядника, що, на переконання позивача, є підставою для витребування цієї земельної ділянки на користь держави.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктами а, б, в частини першої статті 12 Земельного кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 78 Земельного кодексу України Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них

Частиною першою статті 81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю)

Згідно з пунктом «в» частини третьої, частини п`ятої статті 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

Цивільний кодекс України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Встановивши на підстави досліджених доказів, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - держави Україна поза її волею, Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області відповідного реагування не вчинила, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача у порядку статті 388 ЦК України.

Висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 18 серпня 2020 року у справі № 914/1844/18, від 08 грудня 2020 року у справі № 908/1664/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 904/9316/17, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 13 вересня 2023 року у справі № 633/164/19, на які посилається заявник у касаційній скарзі не суперечать висновкам судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Грицая Леоніда Миколайовича, на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 листопада 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом заступника керівника Хмельницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО СТАР 2006» про витребування земельної ділянки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян