Справа № 175/2232/22
Провадження № 2/175/654/22
Справа № 175/2232/22
Провадження № 2/175/654/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області

в складі: головуючого судді - Бойко О.М.

секретаря судового засідання - Радонського М.М.

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Степанова І.В.,

представника відповідача - адвоката Ужви К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-МК..» та Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-МК..» та Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

В серпні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом.

Згідно протоколу про автоматизований розподіл судової справи між суддями, позов ОСОБА_1 було розподілено до провадження судді Новік Л.М.

Ухвалою суду від 01 вересня 2022 року справа була прийнята до провадження судді Новік Л.М. та призначено підготовче засідання.

На підставі розпорядження керівника апарату Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24.03.2023 року з причини відсторонення від здійснення правосуддя судді Новік Л.М., проведено повторний автоматизований розподіл справ: 175/2232/22 (провадження №2/175/654/22.

24 березня 2023 року за автоматичним розподілом програми «Д-3» у відповідністю зі ст. 11-1 ЦПК України справу розподілено на суддю Бойко О.М.

Ухвалою суду від 14 квітня 2023 року суддею Бойко О.М. прийнято справу до свого провадження за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-МК..» та Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Позивач ОСОБА_1 в позовних вимогах просить суд:

-Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 24 743,32 грн.

-Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму завданої моральної шкоди у розмірі 60 000 грн.

-Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-МК..» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 13 400,00 грн.

-Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-МК..» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму завданої моральної шкоди у розмірі 440 000,00 грн.

Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що 06 жовтня 2020 року близько 19.35 години ОСОБА_2 , будучи офіційно працевлаштованим у Товаристві з обмеженою відповідальністю «КРАЙ - MK..» і керуючи технічно справним вантажним спеціалізованим фургоном ізотермічним-В (далі мікроавтобус) «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить вказаному Товариству, у темний час доби здійснював рух по сухому покриттю крайньої лівої смуги проїзної частини автодороги М-04 «Знам`янка - Луганськ - Ізварине» у м. Підгородне Дніпровського району Дніпропетровської області, що має по дві смуги для руху у кожному напрямку з розділювальною смугою, та освітлюється зовнішнім електроосвітленням і має необмежену видимість, зі сторони м. Новомосковська у напрямку м. Дніпра.

Під час руху в районі електроопори № 186 на автодорозі М-04 у м. Підгородне водій ОСОБА_2 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну недбалість, не виконавши покладені на нього обов`язки як на водія та грубо порушуючи вимоги дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України «Обмеження максимальної швидкості 40 км/годину», яка діє на даній ділянці вказаної автодороги, слідуючи з перевищенням допустимої швидкості руху зі швидкістю не менш ніж 80,55 км/годину, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її зміни, не маючи жодних перешкод технічного та фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, маючи необмежену видимість проїзної частини та її елементів по ходу свого руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та не надав дорогу пішоходам, внаслідок чого о 19.35 годині 06 жовтня 2020 року здійснив наїзд передньою правою частиною керованого мікроавтобусу «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_2 на праву бічну частину тіла пішохода ОСОБА_3 та праву бічну частину тіла пішохода ОСОБА_4 , які в цей час перетинали проїзну частину автодороги по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку його руху.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходам були спричинені тілесні ушкодження:

- ОСОБА_3 - у вигляді сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і призвели до настання смерті;

- ОСОБА_4 - у вигляді сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення та призвели до настання смерті.

Невиконання ОСОБА_2 вимог пунктів 12.3, 12.9 б) і 18.1 та дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, що призвела до заподіяна смерті пішоходам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Під час допиту ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000749 він свою провину визнав та зазначив, що приблизно 8 років працює водієм у ТОВ «Край-МК..» та в той день виконував покладенні на нього обов`язки.

У кримінальному провадженні №0000749 потерпілими визнано: ОСОБА_5 - брат померлого ОСОБА_4 ; ОСОБА_6 - донька ОСОБА_4 ; ОСОБА_1 - донька ОСОБА_3 .

Внаслідок вчиненого кримінального правопорушення діями ОСОБА_2 потерпілій (позивачу) ОСОБА_1 завдано шкоду майнового характеру, пов`язану із організацією поховання батька, та морального характеру, пов`язаної із загибеллю рідної людини.

В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди протиправними діями ОСОБА_2 завдано майнову шкоду потерпілій ОСОБА_1 , яка складається із витрат на поховання у розмірі 38 143,00 грн.

Обвинувачений ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП був працевлаштований в ТОВ «КРАЙ - МК..» ().

Цивільна відповідальність ТОВ «КРАЙ - МК..» була застрахована в ПрАТ «УПСК», що підтверджується полісом на обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів №АР8240156 від 22.06.2020 року.

Потерпілій ОСОБА_1 спричинено матеріальну шкоду, пов?язану з похованням її загиблого батька. Зокрема на поховання, приготування поминальних обідів та спорудження надгробного пам?ятника, витрати становлять 24 743,32 грн.

Витрати на похованні складаються із:

витрат на підготовку тіла до поховання у розмірі - 2 140 грн.

витрат на придбання необхідних для ритуалу товарів - 15 598,50 грн.

витрат на придбання спеціального одягу для померлого - 1 378 грн.

витрати на продукти для ритуалу поховання - 5 626,82 грн.

Позивачка зазначає, що згідно з ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім?єю.

За змістом п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з?ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Таким чином, особою, яка має право на відшкодування шкоди в зв?язку з смертю ОСОБА_3 є його донька - потерпіла ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 27.3. Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Станом на 06.10.2020 року мінімальна заробітна плата в Україні складала 5 000 грн., згідно ЗУ «Про державний бюджет на 2020 рік».

Отже, враховуючи вищевикладене, сума моральної шкоди, яка підлягає до виплати ОСОБА_1 з боку ПрАТ «УПСК» становить 60 000 грн. (з розрахунку 12*5000).

Щодо розрахунку та стягнення матеріальної шкоди з ТОВ «Край-МК..» позивачка зазначає, що витрати, понесені на організацію поминального обіду не відносяться до витрат на поховання, які відповідно до Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Таким чином страхова компанія звільняється від відшкодування матеріальних збитків на організацію поминального відповідно до закону.

Протиправні дії водія мікроавтобуса «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_2 призвели до загибелі батька потерпілої. ОСОБА_1 , вимушена була понести матеріальні витрати на влаштування поминального обіду як необхідного ритуалу пов?язаного із похованням близької людини.

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, нанесену її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов?язків. Тобто компенсацію збитку за винного працівника, на думку позивачки, виплачує роботодавець.

Таким чином, вважає, що збитки понесені ОСОБА_1 на організацію поминального обіду у розмірі 13 400,00 грн. потрібно покласти на ТОВ «Край-МК..».

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди з ТОВ «Край-МК..» позивачка зазначила наступне.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення з обвинуваченого, враховуючи відсутність будь-яких відшкодувань після вчинення ним протиправних дій, з врахуванням смерті близької людини, непоправної втрати і душевних страждань, вважає, що на користь потерпілої ОСОБА_1 потрібно стягнути з ТОВ «Край-МК..» моральну шкоду у розмірі 440 000,00 грн.

ТОВ «Край-МК..» через свого представника надало до суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги заперечують у повному обсязі та просять суд відмовити в їх задоволенні. Обґрунтовують свою позицію наступним.

Вважають, що наданий товарний чек на проведення поминального обіду на суму 13 400,00 грн. не відповідає вимогам до первинних бухгалтерських документів відповідно до ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Зазначають, що поминальний обід не повинен відшкодовуватись, оскільки витрати на поховання складаються з заходів, які проводяться з моменту смерті особи та до поміщення труни з тілом у могилу, облаштуванням та утриманням місця поховання.

Відповідач вважає, що розмір моральної шкоди не обґрунтований, а також, що позивачка не довела глибину моральних страждань, які виникли в неї внаслідок смерті батька.

Зазначили, що підприємство не повинно відшкодовувати моральну шкоду, оскільки саме підприємство виконало всі дії для допуску особи до технічно справного транспортного засобу, а також виконало усі умови дотримання безпеки праці.

Звертають увагу суду, що згідно висновку експерта №1849/508-Е від 21.10.2020 року у кримінальній справі №175/4290/20 встановлено, що під час ДТП постраждалий ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Тобто не міг належним чином контролювати свою поведінку, оцінити небезпеку при перетині проїзної частини та не впевнився у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху.

Стверджують, що ДТП сталась після закінчення робочого часу, та під час його дороги додому, після виконання своїх обов`язків. Посилаються на матеріали кримінального провадження №0000749 в якому ОСОБА_2 зазначив, що рішення про повернення додому не дивлячись на перевищення робочого часу вій прийняв самостійно.

Як співробітник підприємства ОСОБА_7 повинен був виконувати правила посадової інструкції водія автотранспортних засобів з функціональними обов`язками експедитора ТОВ «Край-МК..». Не виконання цієї посадової інструкції, на думку відповідача, звільняє підприємство від відповідальності щодо відшкодування моральної шкоди.

Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» не надало до суду відзиву або заперечень.

Для всебічного та повного з`ясування обставин цивільної справи про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, судом було витребувано та досліджено матеріали кримінальної справи №175/4290/20 за обвинувальним актом ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000749.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Степанов І.В. підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити їх.

Представник відповідача ТОВ «Край-МК..» - адвокат Ужва К.В. заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Пояснила, що водій ОСОБА_2 самостійно прийняв рішення рухатись на автомобілі у неробочий час у нічну пору доби. Тому, під час ДТП його дії не можна вважати, як дії працівника, який виконував трудові обов`язки.

Представник відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у судове засідання не з`явився. Про час та місце були належним чином повідомлений. Клопотань не надавали.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

06 жовтня 2020 року близько 19.35 години ОСОБА_2 , будучи офіційно працевлаштованим у Товаристві з обмеженою відповідальністю «КРАЙ - MK..» і керуючи технічно справним вантажним спеціалізованим фургоном ізотермічним-В (далі мікроавтобус) «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить вказаному Товариству, у темний час доби здійснював рух по сухому покриттю крайньої лівої смуги проїзної частини автодороги М-04 «Знам`янка - Луганськ - Ізварине» у м. Підгородне Дніпровського району Дніпропетровської області, що має по дві смуги для руху у кожному напрямку з розділювальною смугою, та освітлюється зовнішнім електроосвітленням і має необмежену видимість, зі сторони м. Новомосковська у напрямку м. Дніпра.

Під час руху в районі електроопори № 186 на автодорозі М-04 у м. Підгородне водій ОСОБА_2 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну недбалість, не виконавши покладені на нього обов`язки як на водія та грубо порушуючи вимоги дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України «Обмеження максимальної швидкості 40 км/годину», яка діє на даній ділянці вказаної автодороги, слідуючи з перевищенням допустимої швидкості руху зі швидкістю не менш ніж 80,55 км/годину, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її зміни, не маючи жодних перешкод технічного та фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, маючи необмежену видимість проїзної частини та її елементів по ходу свого руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та не надав дорогу пішоходам, внаслідок чого о 19.35 годині 06 жовтня 2020 року здійснив наїзд передньою правою частиною керованого мікроавтобусу «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_2 на праву бічну частину тіла пішохода ОСОБА_3 та праву бічну частину тіла пішохода ОСОБА_4 , які в цей час перетинали проїзну частину автодороги по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку його руху.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходам були спричинені тілесні ушкодження:

- ОСОБА_3 - у вигляді сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і призвели до настання смерті;

- ОСОБА_4 - у вигляді сумісної тупої травми тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що ускладнилась розвитком шоку, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення та призвели до настання смерті.

Причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди послужили дії водія ОСОБА_2 , який грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б), 12.3, 12.9 б) і 18.1 та дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України, які встановлюють:

- п.1.3 - «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

- п.1.5 - «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- п.2.3 - «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

- п.12.3 - «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

- п.12.9 - «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил»;

- п.18.1 - «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»;

- дорожній знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 40 км/годину» - «Забороняється рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові».

Невиконання обвинуваченим ОСОБА_2 вимог пунктів 12.3, 12.9 б) і 18.1 та дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, що призвела до заподіяна смерті пішоходам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У судовому засіданні при розгляді обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000749, згідно вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 травня 2022 року по справі 175/4290/20 обвинувачений ОСОБА_2 свою провину у вчиненні інкримінованого злочину за наведених вище обставин визнав частково та пояснив, що 06.10.2020 року приблизно о 19.35 годині на мікроавтобусі «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_2 рухався по автодорозі у м. Підгородне у крайній лівій смузі зі швидкістю 60-70 км/годину.

Перевищення дозволеної на цій ділянці дороги швидкості було обумовлене тим, що він рухався у суцільному потоці автомобілів у попутному напрямку в одній з ним смузі з такою ж швидкістю. У цей час за 3-4 метри до нерегульованого пішохідного переходу раптово з`явились два пішоходи, які перетинали проїжджу частину зліва на право відносно руху керованого ним автомобіля, яких у світлі фар зустрічних автомобілів раніше не було видно. Вважає, що в цій обстановці не мав ніякої можливості застосувати екстрене гальмування та зупинити автомобіль для уникнення наїзду. Вважає винними у ДТП також пішоходів, які знаходилися у нетверезому стані, через що невірно оцінили дорожню обстановку.

Позивачка ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_3 та вважає, що відповідачі, якими є Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Край-МК..» повинні відшкодувати їй матеріальну та моральну шкоди, заподіяні внаслідок загибелі її батька.

ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» як страховик, а ТОВ «Край-МК..» як підприємство, якому належить транспортний засіб та на якому працював ОСОБА_7 .

У кримінальній справі №175/4290/22 у Вироку від 09 травня 2022 року було вирішено питання цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було задоволено, проте Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27.07.2022 року було скасовано вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_1 і призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду апеляційної інстанції вмотивована тим, що оскільки для повного, об`єктивного і правильного вирішення провадження щодо ОСОБА_2 у частині вирішення цивільного позову потерпілої необхідно додатково зібрати й дослідити певні документи та докази, по цьому провадженню в частині вирішення цивільного позову та необхідно призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Тобто, Дніпровський апеляційний суд скасував вирок лише в частині вирішення цивільного позову, направивши справу до суду першої інстанції. Слід зауважити, що в мотивувальній частині Ухвали Дніпровського апеляційного суду від 27.07.2022 року не зазначено, що позов необґрунтований або звернутий до неналежних сторін, що не заперечувалось сторонами при розгляді даної цивільної справи.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Обвинувачений ОСОБА_2 на час скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з TOB «КРАЙ - MK» і вказаний мікроавтобус знаходився у його службовому користуванні. Під час ДТП ОСОБА_2 повертався із рейсу до м. Дніпро.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення ч. 1 ст. 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

На момент вчинення правопорушення цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу була застрахована у ПрАТ «УПСК» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/8240156 від 18 червня 2020 року, укладеним на підставі Закону № 1961-IV.

Згідно з вказаним полісом у разі настання страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого, у розмірі 260 000 грн.

Відповідно до ст. 27.3. Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Станом на 06.10.2020 року мінімальна заробітна плата в Україні складала 5 000 грн., згідно ЗУ «Про державний бюджет на 2020 рік».

Отже, враховуючи вищевикладене, сума моральної шкоди, яка підлягає до виплати ОСОБА_1 з боку ПрАТ «УПСК» становить 60 000,00 грн. (з розрахунку 12*5000).

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі Закону №1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відповідно до положень ст. 27-3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів» страховиком відшкодовується моральна шкода, заподіяна смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим) у загальному розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановленому законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

ОСОБА_7 , на той момент, 8 років працював водієм у ТОВ «Край-МК..» та в той день виконував покладенні на нього обов`язки, а саме керував мікроавтобусом Ford Transit реєстраційний номер НОМЕР_2 та розвозив молочну продукцію по Дніпропетровській та частково Донецькій області. Саме в той день також виконував покладену на нього роботу.

Трудові відносини ОСОБА_2 з Товариством з обмеженою відповідальністю «КРАЙ - МК..» також підтверджуються наказом №4-К від 18.04.2017 року про прийняття на роботу водієм-експедитором з 18 квітня 2017 року.

Мікроавтобус «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_2 відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 16.06.2018 року, на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «КРАЙ - МК..».

Повідомленням ТСЦ1249 від 06.11.2020 за №504 підтверджується, що власником транспортного засобу «Ford Transit» реєстраційний номер НОМЕР_2 є Товариством з обмеженою відповідальністю «КРАЙ - МК..».

Незважаючи на перевищення норми робочого часу ОСОБА_7 виконував обов`язки відповідно до посадових обов`язків та в той вечір повертався не додому, а до бази підприємства для залишення автомобіля у гаражі підприємства, про що зауважував сам ОСОБА_7 . Вказана обставина була встановлена при дослідженні матеріалів кримінальної справи №175/4290/20 у судовому засіданні за участі сторін цієї цивільної справи.

Тобто, ОСОБА_7 повертаючись на транспортному засобі підприємства ТОВ «Край-МК..», до місця паркування автомобіля підприємства, за місцем розташування підприємства, після виконання посадових обов`язків - на думку суду є саме виконанням посадових обов`язків, а тому саме на час скоєння ДТП між ОСОБА_7 перебував на робочому місці.

Доводи відповідача ТОВ «Край-МК..», що ОСОБА_7 самовільно залишився за кермом та не виконував правила посадової інструкції не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з матеріалів кримінальної справи №175/4290/20 та маршрутного листа вбачається, що водій їхав з місця розвезення товарів.

До суду не надано доказів, що ОСОБА_7 був за кермом автомобіля за власними потребами та у своїх цілях неправомірно заволодів транспортним засобом підприємства, тощо.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданою нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» зі змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 у пункті 9 Постанови орієнтує суди, що розмір відшкодування моральної шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань /фізичних, психічних та інших/, яких зазнав позивач, характер немайнових витрат, їх тривалість, можливість відновлення тощо та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров?я потерпілого.

Згідно п. З постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N?4 від 31.01.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов?язковому з?ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Щодо стверджень, що наданий товарний чек на проведення поминального обіду на суму 13 400,00 грн. не відповідає вимогам до первинних бухгалтерських документів відповідно до ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, слід вказати наступне.

Відповідно до ч.2 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», який діяв на час виникнення відносин, а саме в редакції від 03.07.2020 року, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Отже, керуючись цим, суд не вбачає порушень або ознак невідповідності чеків та квитанцій наданих позивачем до позовної заяви, до вимог чинного законодавства України або законодавства України станом на час виникнення відносин між сторонами.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

У суду немає підстав вважати, що докази наданні до суду, як витрати на поховання батька позивачки є неналежними та не можуть довести обставини на які посилається позивача. Факт наявності незначних недоліків, у відповідності до норм ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» не скасовує проведення певної господарської операції.

Щодо стверджень, що згідно висновку експерта №1849/508-Е від 21.10.2020 року у кримінальній справі №175/4290/20 встановлено, що під час ДТП постраждалий ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Тобто не міг належним чином контролювати свою поведінку, оцінити небезпеку при перетині проїзної частини та не впевнився у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, слід вказати наступне.

Доказів того, що ОСОБА_3 всупереч вимог ПДР України раптово вийшов чи вибіг на пішохідний перехід у місці ДТП, стороною захисту суду не надано і при розгляді кримінального провадження, а також відповідачем у даній цивільній справі судом не встановлено.

ОСОБА_7 здійснив наїзд на ОСОБА_3 у зоні пішохідного переходу, який згідно матеріалів кримінального провадження та кримінальної справи №175/4290/20 та підтверджується самим ОСОБА_7 був належним чином освітлений, а сам водій підтвердив, що часто їздив по зазначеній ділянці дороги і добре її знав. Тобто, знав, про особливості руху на даній ділянці дороги.

Перебування у стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_3 жодним чином не впливає на факт наїзду транспортним засобом ТОВ «Край-МК..» на людину в зоні пішохідного переходу, при достатній освітленості місцевості.

Щодо стверджень, що поминальний обід не повинен відшкодовуватись, оскільки витрати на поховання складаються з заходів, які проводяться з моменту смерті особи та до поміщення труни з тілом у могилу, облаштуванням та утриманням місця поховання, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про свободу совісті та релігійні організації» Релігійні організації мають право засновувати і утримувати вільно доступні місця богослужінь або релігійних зібрань, а також місця, шановані в тій чи іншій релігії (місця паломництва).

Богослужіння, релігійні обряди, церемонії та процесії безперешкодно проводяться в культових будівлях і на прилеглій території, у місцях паломництва, установах релігійних організацій, на кладовищах, в місцях окремих поховань і крематоріях, квартирах і будинках громадян, а також в установах, організаціях і на підприємствах за ініціативою їх трудових колективів і за згодою адміністрації.

Помминки, поммини - релігійний обрядовий обід за упокій померлого після похорону або в день річниці його смерті.

З цього можливо дійти до висновку, що перші поминки та їх поминальний обід є єдиним обрядом поховання.

Частина 1 статті 9 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Занадто суворе тлумачення чинного українського законодавства фактично може порушити права позивачки на законне відшкодування витрат, пов`язаних зі смертю її батька під час проведення релігійного обряду. Зокрема, підготовка та сплата за проведення поминального обіду проводиться перед самим фактом поміщення труни з тілом у могилу, а тому фактично витрати відбулись у проміжок часу з моменту смерті особи до поміщення труни із тілом у могилу.

Щодо стверджень відповідача, що розмір моральної шкоди не обґрунтований, а також, що позивачка не довела глибину моральних страждань, які виникли в неї внаслідок смерті батька, суд вказує наступне.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Постановою ВП ВС від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14- 714цс19) зазначено, що Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідач зазначає, що позивачка недостатньо довела, що мала душевні страждання, що виражаються саме в таких сумах морального відшкодування, проте суд не може із цим погодитись.

Під час дорожньо-транспортної пригоди загинув її батько, який є близьким родичем, вона у той момент була поряд і бачила свого батька одразу після ДТП.

За принципом розумності, суд не вбачає підстав для відмови або зменшенні суми морального відшкодування.

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України о соба має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч.3 ст.23 ЦК України я кщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч.4 ст.23 ЦК України м оральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 1201 ЦК України зазначає, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Відповідно до ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частина 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Стаття 1194 ЦК України передбачає, що особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За приписами ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви, яка містить одночасно вимоги майнового характеру та немайнового за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява містить дві вимоги, одна з яких немайнова (стягнення моральної шкоди) та майнова (стягнення матеріальної шкоди).

Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.6 ч.1 ст.5 від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Дане положення кореспондується зі статтею 55 Конституції України в якій закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб та право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Реалізується право особи на захист у суді шляхом подачі позову до суду, яка підлягає оплаті судовим збором.

У ст. 1, 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат та справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Тобто, враховуючи той факт, що позивачем по справі не було сплачено судовий збір, а суд повинен стягнути з відповідача по справі на користь Держави суму судового збору, яка не була сплачена позивачем при зверненні до суду.

Відповідно до норми абз.3 п.п.5 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди необхідно сплатити ставку судового збору у розмір 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до норми абз.3 п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Отже з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідачів на користь Держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору несплаченого позивачем у сумі 9 064,54 грн. по 4 532,27 грн. з кожного.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, прослухавши ствердження сторін по справі, вважає, позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 11-13, 81, 82, 83, 89, 133, 139, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 2, 4, 6, 15, 16, 19, 23, 1166, 1167, 1168, 1172, 1194, 1201 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-МК» та Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 24 743,32 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму завданої моральної шкоди у розмірі 60 000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-МК..» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 13 400,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-МК..» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) суму завданої моральної шкоди у розмірі 440 000,00 грн.

Стягнути пропорційно до задоволених вимог з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» () та Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-МК..» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді професійно правничої допомоги у сумі 19 200,00 грн., тобто по 9600,00 грн. з кожного.

Стягнути пропорційно до задоволених вимог з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» () та Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-МК..» () на користь Держави судові витрати у вигляді судового збору несплаченого позивачем у сумі 9 064,54 грн., тобто по 4 532,27 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду з дня складання повного судового рішення.

Суддя Бойко О.М.

Повне судове рішення складено 10.07.2024 року