Справа № 454/2108/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/2026/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 21 січня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця Безносяк Н.С. та начальника Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Глушко Т.О., поновлення строків звернення до суду, скасування постанови державного виконавця,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця Сокальського районного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Львівській області Безносяк Н.С. та начальника даного відділу Глушко Т.О.,

В обґрунтування скарги зазначав, що 14.12.2016р. скерував у Сокальський РВ ДВС для виконання виконавчого листа №454/2108/15-ц від 05.01.2016р.. 14.12.2016р. державним виконавцем Безносяк Н.С. винесено постанову про відмову в прийнятті до провадження вищевказаного виконавчого документа. Однак на виконання постанови Апеляційного суду Львівської області, державним виконавцем 15.05.2018р. винесено постанову про скасування процесуального документу, а саме постанови від 14.12.2016р. про відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа. Звертає увагу на порушення строку надсилання йому вказаної постанови, яку він отримав значно пізніше, ніж вона винесена. Крім цього, вказує на те, що із отриманої ним відповіді, що надана начальником відділу ДВС Глушко Т.О., строк пред`явлення вказаного виконавчого документа до 14.12.2019 року. Однак, в подальшому, 24.11.2018р. із відділу ДВС йому надійшла оскаржувана постанова державного виконавця Безносяк Н.С. про закінчення виконавчого провадження від 27.09.2018р. Вважає дії посадових осіб Сокальського РВ ДВС з приводу закінчення виконавчого провадження неправомірними так як рішення суду не виконано. Просить поновити йому строк для звернення із даною скаргою до суду та скасувати постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 27.09.2018р.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 21 січня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльності державного виконавця Безносяк Н.С. та начальника Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Глушко Т.О., поновлення строків звернення до суду, скасування постанови державного виконавця - задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із даною скаргою.

Визнано дії державного виконавця Безносяк Н.С. Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області при винесенні постанови від 27.09.2018 року "Про закінчення виконавчого провадження № 53123039"- неправомірними.

Скасовано постанову державного виконавця Безносяк Н.С. Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 27.09.2018 року "Про закінчення виконавчого провадження № 53123039" - як незаконну.

Ухвалу суду оскаржив Сокальський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи.

Зокрема покликається на те, що у відділ надійшла постанова Апеляційного суду Львівської області №454/2108/15 від 27.03.2018 року, якою скасовано постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження по виконавчому листу №454/2108/15 від 05.01.2016 року. Відповідно до наведеного начальником відділу 15.05.2018 року винесено постанову про скасування процесуального документа, яку скеровано стягувачу для відома поштовою кореспонденцією з повідомленням про вручення. ОСОБА_1 отримав постанову 23.08.2018 року та не пред`явив у відділ ДВС для виконання виконавчий лист №454/2108/15-ц від 05.01.2016 року у місячний строк з дня надходження постанови. 27.09.2018 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Стверджують, що державним виконавцем не порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Просять ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи скаргу на дії та бездіяльність державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не вжито всіх необхідних заходів щодо виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що скаржником ОСОБА_1 скеровано у Сокальський РВ ДВС для виконання виконавчого листа №454/2108/15-ц від 05.01.2016р..

14 грудня 2016р. державним виконавцем Безносяк Н.С. винесено постанову про відмову в прийнятті до провадження вищевказаного виконавчого документа.

На виконання постанови Апеляційного суду Львівської області, державним виконавцем 15.05.2018р. винесено постанову про скасування процесуального документу, а саме постанови від 14.12.2016р. про відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Згідно з частиною першою статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Так, у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем не повідомлено стягувача про обов`язок передбачений ч.2 ст. 41 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме, якщо у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, якому повернуто виконавчий документ, зобов`язаний у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Крім того, не встановлено прийняття державним виконавцем процесуального рішення (постанови) щодо відновлення виконавчого провадження.

Згідно відповіді на запит скаржника, наданої 21.11.2017р. начальником Сокальського РВ ДВС, скаржнику роз`яснено право на пред`явлення виконавчого документа №454/2108/15-ц від 05.01.2016р. протягом трьох років, а саме до 14.12.2019р.

В подальшому 27.09.2018р. державним виконавцем Безносяк Н.С. з підстав викладених ч.2 ст. 41 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, яку скаржником отримано 24.11.2018р.

Враховуючи наведене суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про те, що дії державного виконавця Безносяк Н.С. при винесенні постанови від 27.09.2018р. про закінчення виконавчого провадження є неправомірними та дана постанова підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги вказаного висновку не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу Сокальського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції - залишити без задоволення.

Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.12.2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.