КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/4357/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Решетова Віктора Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року позивачка звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.02.2015 між сторонами було укладено шлюб. Сумісно сторони мають малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Протягом останніх років сімейне життя між сторонами погіршилося, що призвело до припинення шлюбних стосунків. Шлюб між сторонами носить формальних характер, а тому збереження шлюбу суперечить спільним інтересам сторін.

У зв`язку з цим, просила суд розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 28 лютого 2015 року на підставі свідоцтва про одруження НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 270 у Книзі реєстрації шлюбів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року позов задоволено.

Шлюб, укладений 28.02.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у ВРАЦС Печерського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 270 - розірвано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Решетов Віктор Вікторович, який діє в інтересах ОСОБА_1 03 серпня 2023 року подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права передбачені п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскільки відповідач не отримував ухвали про відкриття провадження по даній справі, копії позовної заяви, а також не отримував будь-яких судових повісток.

Представник апелянта зазначав, що відповідач не відвідував Україну з 20.02.2022 року і в період розгляд даної справи не перебував в Україні. Відтак, відповідач не мав можливості заперечувати проти позову та з`явитись до суду, а також просити в суду строк на примирення з позивачкою.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги представник апелянта посилався також на те, що суд першої інстанції вирішуючи спір про розірвання шлюбу помилково застосував матеріальне право України, оскільки подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянинами Франції, відтак їх спільним особистим законом є право Франції. Крім того зазначив те, що доньки сторін є також громадянами Франції.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

05 лютого 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення по суті справи від представника позивача - адвоката Кісілевича О.М.. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача до зазначених письмових пояснень додав копію відповіді Державної міграційної служби від 31.01.2024 року № 6.5-1052/2-24 щодо громадянства ОСОБА_2 , зі змісту якого вбачається, що за наявними обліками територіальних органів Державної міграційної служби в Україні (крім ГУДМС Украхни в АР Крим, УДМС України в місті Севастополь, та окремих територіальних підрозділів ГУДМС України в Донецькій області та УДМС України в Луганській області, які тимчасово не здійснюють свої повноваження, і територіальних підрозділів ДМС, які знаходяться на територіях, де ведуться активні бойові дії), подання про втрату громадянства України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , територіальними органами ДМС не ініціювалося.

06 лютого 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника відповідача - ОСОБА_6 , в якому просив суд апеляційної інстанції проводити судовий розгляд за відсутності відповідача та його представника, яке призначене на 06.02.2024 року, у зв'язку, у тому числі з небезпекою ракетних обстрілів території України. Вимоги апеляційної скарги підтримав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечить інтересам сторін, оскільки вони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберігати сім`ю не мають, що є підставою для розірвання шлюбу.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 28 лютого 2015 року між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований на підставі свідоцтва про одруження НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 270 у Книзі реєстрації шлюбів (а.с. 18).

З вище вказаного свідоцтва вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином Французької Республіки, ОСОБА_2 є громадянкою України.

Встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народжена в місті Київ, ІНФОРМАЦІЯ_5 отримала паспорт громадянина України, зареєстроване місце проживання з 29.05.2020 року: АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце народження м. Клермон-Ферран, дата видачі паспорта громадянина Франції 28.05.2019 року (паспорт дійсний до 27.05.2029 року), місце проживання: АДРЕСА_2 (а.с. 10-11).

До позовної заяви позивачкою також було додано копію посвідки на тимчасове проживання в Україні серія КВ № 127/2013 на ім`я ОСОБА_1 , яка видана Управлінням ДМС України в Київській області 01.02.2013 року та дійсна до 31 грудня 2015 року (а.с. 16).

З матеріалів справи також вбачається, що місце реєстрація відповідача: АДРЕСА_3 , датовано 11.02.2013 року (а.с. 17).

Також судом встановлено, що згідно відповіді відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА на запит суду першої інстанції щодо персональних даних позивачки ОСОБА_2 , вбачається, що остання зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , з 29.05.2020 року по теперішній час (інформація надана суду станом на 18.07.2022 року) (а.с. 33).

Крім того, судом встановлено, що згідно відповіді на запит суду першої інстанції щодо доступу до персональних даних відповідача по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , вбачається, що за даними Реєстру Славутицької територіальної громади ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженець Франції, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 05.08.2014 року по 30.10.2015 року (вибув до Франції) (а.с. 42).

Позивач з відповідачем мають двох спільних дітей - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ).

Звертаючись з апеляційною скаргою представник апелянта просив поновити відповідачу ОСОБА_1 строк на подання доказів у справі та долучити до матеріалів справи копії паспортів відповідача та позивачки, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , копію довіреності 01.07.2021 року, роздруківку розділу VI Цивільного кодексу Франції.

Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд справи та відповідно не мав можливості подати свої заперечення, докази проти заявлених позовних вимог.

З урахуванням вищезазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що подане представником відповідача клопотання про поновлення строку на подання доказів у справі є обґрунтованим, і таким, що підлягає до задоволення.

Так, до апеляційної скарги було додано копію паспорта громадянина Франції на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дата видачі 28.05.2019 року, паспорт дійсний до 27.05.2029 року (а.с. 60-77).

Також до апеляційної скарги додано копію паспортів громадян Франції ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата видачі паспорта 22.03.2020 року, дійсний до 21.03.2023 року (а.с. 78) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата видачі паспорта 26.10.2021 року, дійсний до 25.10.2026 року (а.с. 79).

Крім того до апеляційної скарги додано копію паспорта громадянина Франції на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата видачі паспорта 2020 рік, дійсний до 2030 року (а.с. 80).

Також до апеляційної скарги додано копія довіреності від 01.07.2021 року, відповідно до якої громадянин Французької Республіки ОСОБА_1 уповноважує громадянку України ОСОБА_2 управляти належною йому квартирю АДРЕСА_5 . Довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особам строком на двадцять років та дійсна до першого липня 2041 року (а.с. 81-84).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позов до суду був поданий у липні 2022 року. На момент подання позовної заяви до Шевченківського районного суду 01 липня 2022 року позивач перебувала на території України так як зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_1 (на підтвердження цього в матеріалах справи міститься копія закордонного паспорту позивача), в якому відсутня відмітка про виїзд в цей період. У зв`язку з тим, що 24 лютого 2024 року розпочалась повномасштабна війна росії проти України, з 22 вересня 2023 року позивач переїхала до США (штат Флорида, м. Маямі) для отримання тимчасового захищеного статусу.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

Відповідно до ч.3 ст.109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Відповідно до частини першої статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини другої статті 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Встановленим є те, що у сторін є двоє спільних дітей ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) які є малолітніми. Матерілами справи підтверджено, що діти мають паспорта громадян Франції, дата видачі паспортів 2020-2021 роки відповідно (а.с. 78-79).

Разом з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей не зверталась до відповідних органів про припинення громадянства України.

Домовленості між подружжям щодо розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них немає.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка звертаючись з позовом у липні 2022 року надала копію паспорта відповідача громадянина України, зазначила адресу реєстрації та місце проживання: АДРЕСА_6 . Разом з тим, адресу останнього відомого місця проживання відповідача в Україні зазначила: АДРЕСА_7 .

При цьому, представник відповідача звертаючись з апеляційною скаргою вказує на те, що подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянами Франції, на підтвердження чого надав у розпорядження суду копії паспортів громадян Франції видані на ім`я позивачки та відповідача (а.с. 60-77, 80). Зазначав, що Україні не є останнім місцем проживання подружжя. А справа повинна розглядатись за законодавством Франції.

Враховуючи зазначене для вирішення даного спору суд апеляційної інстанції вважає за необхідне з`ясувати питання щодо дотримання позивачем правил підсудності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про громадянство України» одним із принципів законодавства України про громадянство є принцип єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про громадянство України»).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про громадянство України» громадянство України припиняється:

1) внаслідок виходу з громадянства України;

2) внаслідок втрати громадянства України;

3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про громадянство України» громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про громадянство України» підставами для втрати громадянства України є:

1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.

Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновлювачів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави;

2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів;

3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України.

Для виходу з громадянства України необхідно подати заяву про вихід з громадянства України до відповідної консульської установи якщо особа набула громадянство іншої держави.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про громадянство України» громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне навести правовий висновок. Зроблений Верховним Судом в ухвалі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року (провадження № 61-164вп23).

Відповідно до статтею 29 ЦПК України встановлено, що підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Аналіз наведеної норми процесуального права дає підстави для висновку, що підсудність справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, які проживають за межами України, визначається ухвалою Верховного Суду виключно у тому разі, якщо обидві сторони проживають за межами України.

Отже, з наведеного вбачається, що позивачка у справі ОСОБА_2 хоча і отримала у 2020 році громадянство Франції, проте матеріалами справи не підтверджено, що вона у визначеному законом порядку відмовилася від громадянства України. На момент подання позовної заяви про розірвання шлюбу позивач перебувала на території України та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . А тому з урахуванням положень ст. 20 Закону України «Про громадянство України» до припинення громадянства України ОСОБА_2 користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України.

Крім того, з відповіді Міграційної служби України від 31.01.2024 року № 6.5-1052/2-24 подання про втрату громадянства України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , територіальними органами ДМС не ініціювалося.

Встановивши, що позивачка є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання в Україні, шлюб між позивачкою та відповідачем був зареєстрований 28 лютого 2015 року на території України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції було дотримано правила підсудності щодо розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права передбачені п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскільки відповідач не отримував ухвали про відкриття провадження по даній справі, копії позовної заяви, а також не отримував будь-яких судових повісток, у зв`язку з чим не мав можливості заперечувати проти позову та з`явитись до суду, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі права відповідача були поновленні в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вирішуючи спір про розірвання шлюбу помилково застосував матеріальне право України, оскільки подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є громадянинами Франції, відтак їх спільним особистим законом є право Франції, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі твердження є помилковими, з огляду на наступне.

Між Україною та Французькою республікою немає міжнародного договору у сфері правової допомоги у цивільних і сімейних справах. Між країнами існує Договір про взаєморозуміння та співробітництво між Україною і Французькою Республікою.

Відповідно до ст. 20 цього Договору Україна і Французька Республіка сприятимуть співробітництву між правовими установами обох держав, зокрема, з питань правової взаємодопомоги у цивільних справах.

Розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем в Україні здійснюється з урахуванням норм Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до п.п. 2, 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у випадках якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Відповідно по події, що стала підставою для подання позову можна віднести укладення шлюбу між громадянином України та іноземцем на території України і видання відповідного свідоцтва про шлюб, яке відбулось на території України, в м. Києві.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач має право власності на нерухоме майно, а саме квартиру по АДРЕСА_8 (докази про право власності надано в суді апеляційної інстанції, які додані до письмових пояснень представника позивача).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 112 СК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Решетова Віктора Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «08» лютого 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник