ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/200/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/1148/23 Категорія: 304020000 Скирда Б.К.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Новіков О.М.
секретар Матюха В.І.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.10.2023 (повний текст складено 30.10.2023, суддя в суді першої інстанції Скирда Б.К.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А., про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в :

у червні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Горобець С.О., звернувся до суду з позовом у цій справі про визнання договору дарування квартири недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , позивач був змушений подарувати останній вказану квартиру, оскільки погіршився стан його здоров`я, а відповідач відмовлялась його доглядати у разі, якщо він не вчинить даний правочин. При укладенні договору між сторонами було досягнуто домовленостей, про які не повідомлено нотаріуса, а саме відповідач зобов`язувалася не позбавляти позивача можливості проживати у квартирі, за її ініціативи не виписувати його з неї та доглядати за позивачем.

У подальшому відповідач переїхала від позивача, а він продовжував проживати у вказаній квартирі та сплачувати комунальні послуги. Будучи хворим на цукровий діабет з ускладненнями, позивач мав труднощі по догляду за собою, а відповідач нічого не робила, щоб йому допомогти.

З реєстру «Судова влада» позивач дізнався про розірвання шлюбу з відповідачем за її зверненням 11.11.2022.

04.04.2023 із Центру надання адміністративних послуг на адресу позивача надійшло повідомлення про скасування реєстрації його місця проживання у спірній квартирі за заявою власника, тобто відповідача.

03.05.2023 позивачу надійшов лист від відповідача з вимогою про звільнення квартири, оскільки вона виставила її на продаж. У разі залишення даної квартири позивач залишиться без місця проживання і змушений буде проживати на вулиці.

Відповідач ОСОБА_2 завчасно спланувавши свої протиправні дії, скориставшись безпорадним станом позивача (погіршенням здоров`я), зловживаючи його довірою та шляхом вмовлянь, обіцянок і обману заволоділа його житлом. За заявою позивача зареєстровано кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, досудове розслідування наразі триває.

Позивач зазначає, що помилявся щодо вказаного правочину, адже розраховував, що відповідач його довічно утримуватиме. Таким чином, не повідомлення нотаріусу про справжні причини укладення договору, робить його нікчемним.

Про порушення свого права позивач довідався 04.04.2023 із Центру надання адміністративних послуг після скасування реєстрації його місця проживання у спірній квартирі, отже саме із вказаної дати розпочав перебіг строку позовної давності в силу приписів ст.727 ЦК України.

З цих підстав позивач просив суд поновити строк позовної давності та визнати договір дарування квартири (адреса: АДРЕСА_1 ) від 13.06.2017, посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. за №1256 від 13.06.2017, укладений між сторонами справи, недійсним та повернути сторони у стан, який існував до укладення вказаного договору дарування шляхом поновлення права власності та його реєстрації за ОСОБА_1 на квартиру.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.10.2023 позов у справі залишено без задоволення. Суд вказав, що позивач не довів свої позовні вимоги та не надав доказів, які б свідчили про його помилку щодо правової природи укладеного договору дарування та необхідність визнання його недійсним.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав засобами поштового зв`язку 30.11.2022 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги. Вказує, що судом першої інстанції не було враховано того факту, що укладення спірного договору було здійснено під моральним тиском з боку відповідача. Договір укладено внаслідок шахрайських дій відповідача, що підтверджується наявним кримінальним провадженням за вказаним фактом.

На час укладення договору між сторонами було досягнуто ряд домовленостей, які відповідачем не виконані, а нотаріусом не було роз`яснено про те, що договір не може укладатися за наявності прихованих домовленостей, отже позивач був позбавлений можливості усвідомити наслідки такого правочину. За таких обставин вказує, що ним було допущено помилку щодо правової природи правочину. Інші доводи апеляційної скарги аналогічні тим, що викладені у позовній заяві.

Відзиву на дану скаргу до суду не надходило.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.07.2008, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом РАЦС по місту Каневу Канівського МРУЮ Черкаської області, актовий запис №98 (а.с.15).

Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11.11.2022 шлюб між сторонами розірвано (а.с.16-19).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №89371629 від 13.06.2017 вбачається, що власником нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 ; форма власності приватна; частка власності 1/1; підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу, 1273, 01.04.2008, приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Лагутінська Є.П., свідоцтво про право власності, САА 898488, 13.06.2007, виконавчий комітет Канівської міської ради (а.с.13-14).

13.06.2017 між ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) та ОСОБА_2 (Обдаровувана) було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №1256. Згідно цього договору Дарувальник подарував та передав обдаровуваній, своїй дружині, а Обдаровувана прийняла у дар від дарувальника безоплатно квартиру АДРЕСА_2 (а.с.21-23).

Згідно п.3 зазначеного договору квартира належить Дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності, виданого 13.06.2007 Виконавчим комітетом Канівської міської ради, і договору купівлі-продажу, посвідченого 01.04.2008 Лагутінською Є.П., приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу за реєстровим № 1273 та зареєстрованих в Канівському виробничому відділку КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 13.06.2007 та 03.07.2008 і записаних у реєстрову книгу №62 за реєстровим №5654.

Указуючи про недійсність зазначеного договору дарування з підстав помилки щодо прав та обов`язків його сторін, позивач звернувся з відповідним позовом у цій справі до суду. При цьому позивач наголошує на наявності домовленостей сторін про довічний догляд обдаровуваною за дарувальником, а також на право його проживання у спірній квартирі, які відповідачем не дотримано.

Такими є фактичні обставини у справі, встановлені судом. Правовідносини, наявні на їх підставі, мають таке правове регулювання.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування квартири, оскільки помилися щодо його правової природи, так як вважав, що за таким договором відповідач здійснюватиме довічний догляд за позивачем.

Водночас наявність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Так у пункті 11 оспорюваного договору дарування зазначено, що сторони підтверджують, що цей Договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, Договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови Договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним Договором, а також свідчать, що Договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи на Договорі. Сторони підтвердили, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного Договору.

Позивач власноручно виконав підпис у договорі дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріус визначився щодо його волі, роз`яснив зміст договору та наслідки укладення договору.

Слід врахувати, що ари виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові ВС від 03.10.2018 у справі №759/17065/14-ц зроблено правовий висновок про те, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

У постанові ВС від 15.09.2021 в справі №161/17523/16-ц вказано, що: «наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Також ВС у своїй постанові від 26.10.2022 в справі №947/32485/20 наголосив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Ураховуючи викладене вище правове регулювання, а також встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, за якими при укладенні спірного договору його сторони були обізнані про той об`єм прав та обов`язків, що виникають у них за таким правочином, про що вказано у самому договорі (п.11), а також роз`яснено нотаріусам при посвідченні договору, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанцій про необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування він помилявся стосовно правовідносин сторін, які ним врегульовано, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення, про що поставив свій підпис.

До укладення договору нотаріусом позивача попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами вид правочину, що також підтверджується змістом оспорюваного договору.

Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

За обставин справи позивач змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору саме під час укладення такого правочину.

Доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не було враховано, що укладення спірного договору було здійснено під моральним тиском з боку відповідача, слід відхилити, адже такі обставини не підтверджуються доказами та не свідчать про те, що позивач був позбавлений можливості укласти договір довічного утримання чи купівлі-продажу своєї квартири замість спірного договору дарування.

Сама по собі наявність кримінального провадження за заявою позивача стосовно шахрайських дій відповідача стосовно нього, про що вказано в апеляційній скарзі, не може підтверджувати наявність кримінального правопорушення та осіб, винних у їх вчиненні.

Слід також оцінити критично посилання скаржника на те, що на час укладення договору між сторонами було досягнуто ряд домовленостей, які відповідачем не виконані, адже у визначеній формі такі домовленості погодження не отримали сторони справи їх в договорі не закріпили.

За вимогами ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Отже необізнаність позивача стосовно тих чи інших норм права не може слугувати підставою недійсності правочину.

Інші доводи позивача стосуються з`ясування обставин, вже встановлених судом першої інстанції, та переоцінки вже оцінених ним доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.10.2023 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України, витрати по оплаті судового збору за апеляційний перегляд справи слід віднести на рахунок держави, оскільки апелянт є інвалід ІІ групи, відповідно до наданого ним пенсійного посвідчення.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.10.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. про визнання договору дарування недійсним залишити без змін.

Витрати по оплаті судового збору за апеляційний перегляд справи - віднести на рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 07.02.2024.

Суддя-доповідач

Судді