Провадження № 2/638/2662/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Семіряд І.В.,

за участю секретарів Поддубкіної А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування спільного майна співвласників житлового будинку із чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

15.12.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказує, що у 2020 році йому стало відомо, що ФОП ОСОБА_4 в 2006 році звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради та КП "Харківське МБТІ", в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , включаючи приміщення IV та IV-а та обов`язати КП "Харківське МБТІ" здійснити державну реєстрацію права власності на цю квартиру, включаючи приміщення IV та IV-а. На момент подання позову була проведена реконструкція цієї квартири, а саме: протягом 2002-2005 років збільшено площу до 101,6 кв.м., право власності на яку визнано за позивачем рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.06.06. Також в липні 2006 року ФОП ОСОБА_5 додатково прибудувала приміщення №ІV-а площею 17,4 кв.м. та реконструювала приміщення № IV-а площею 86,2 кв. м., розташоване під квартирою АДРЕСА_2 . Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.11.2006 у справі № 29/442-06 позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Визнано за ФОП ОСОБА_4 право власності на кв. АДРЕСА_1 включаючи приміщення № ІV та № IV-а та зобов`язано КП "Харківське МБТІ" здійснити державну реєстрацію права власності цю квартиру, включаючи приміщення № ІV та № IV-а за ФОП ОСОБА_4 . В 2020 році, невідомі позивачу власники квартири АДРЕСА_1 здійснили перевід цієї квартири з підвальними приміщеннями в нежилі приміщення та зареєстрували в Держреєстрі прав право власності на нежитлові приміщення підвалу №№ 17а-IV, 17а-IVа, 17а-IVб, 1-го поверху № 17а-II (1/2), 17а-III в літ. «Б-8», загальною площею 104,3 кв.м. з реєстраційним номером 101. Власником, зокрема, нежитлових приміщень підвалу, є відповідачка ОСОБА_2 , яка набула право власності на них на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.10.2020, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Я.М. за р. № 1791, договору іпотеки від 22.01.2020 з р. № 133 та договору про внесення змін до договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.10.2020 з р. № 1800, які посвідчені тим же нотаріусом. 20.05.2021 відповідачка зареєструвала іпотеку під забезпечення повернення грошового боргу перед ОСОБА_3 . У подальшому позивачем ОСОБА_1 оскаржено рішення Господрського суду Харківської області та постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 рішення Господарського суду Харківської області про визнання за ФОП ОСОБА_4 права власності скасовано. У рішенні суду встановлено факт належності спірного технічного приміщення та підвалу в цілому до допоміжних приміщень будинку. У зв`язку з чим позивач просить витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь співвласників багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 нежитлові приміщення підвалу АДРЕСА_4 , які розташовані за адресою АДРЕСА_3 (п`ять).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2024 вказану справу передано в провадженні суддя Семіряд І.В.

18.12.2023 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова позовну заяву залишено без руху.

На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом, направлено запит до Єдиного державного демографічного реєстру, відповідь отримано 05.01.2024.

08.01.2024 позовну заяву ОСОБА_1 повторно залишено без руху.

06.02.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова визначено позивачу ОСОБА_1 суму судового збору, яку необхідно сплатити при звернені до суду.

22.02.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі, призначено судове засідання.

11.03.2024 від відповідача надійшли заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.

21.03.2024 відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого вказано, що з позовними вимогами не погоджується, оскільки хоча постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 і скасовано рішення Господарського суду Х/о, проте скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінились чи припинились на підставі відповідного рішення. Вона є добросовісним набувачем спірного майна на підставі юридичних фактів, які виникли відповідно до законодавства України і не скасовуються фактом задоволення апеляційної скарги позивача. У позові нема доказів того, що спірні приміщення є допоміжними, не надано доказів того, що позивач є власником квартири АДРЕСА_5 . Окрім того, у відзиві відповідач вказує, що позивачем пропущено позовну давність, враховуючи спірні правовідносини між сторонами виникли з моменту прийняття рішення 21.11.2006 та реєстрації права власності на спірні приміщення за ОСОБА_4 , а звернувся позивач з даним позовом до суду тільки 11.12.2023, є факт спливу строку позовної даності. У зв`язку з чим відповідач просила відмовити у задоволенні позову через сплив позовної давності та розподілити судові витрати.

01.04.2024 від адвоката Цимбалюка С.В. надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи ОСОБА_3 , оскільки спірні приміщення перебувають у неї в іпотеці, тобто можливе рішення суду може вплинути на її права та обов`язки.

02.04.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова вирішено провести розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування спільного майна співвласників житлового будинку з чужого незаконного володіння за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 13 травня 2024 року о 12-00 год. Цією ж ухвалою суду залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_3

30.04.2024 від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, доводи та обґрунтування якого аналогічні доводам та обґрунтуванням, викладеним у відзиві, який подано 21.03.2024, в якому відповідачем також заявлено про розподіл судових витрат та висловлено прохання відмовити у задоволені позову у повному обсязі через сплив позовної давності.

06.05.2024 представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Кадун П.В. подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що Постановою Східного апеляційного суду від 17.08.2020 встановлені ці преюдиціальні факти, тому в силу положень ч. 5 ст. 82 ЦПК України вони не доводяться знов. Зокрема, постановою встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5 , відтак набув право на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2006 у справі № 29/442-06. Також в постанові Східного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 № 29/442-06 встановлено, що «Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення) та знаходяться у спільній сумісній власності мешканців будинку. Факт належності спірного технічного поверху та підвалу в цілому до допоміжних приміщень будинку також підтверджується матеріалами справи, зокрема технічним паспортом житлового будинку з якого вбачається, що нежитлові приміщення підвалу та технічний поверх є невід`ємними частинами вказаного будинку. В той же час, позивачем не надано доказів того, що вказані приміщення відносяться до нежитлових приміщень в складі житлового будинку та можуть бути самостійними об`єктами цивільно-правових відносин.» Судом апеляційної інстанції в ухвалі від 05.05.2021 роз`яснено, що «Постанова Східного апеляційного господарського суду від 17.08.2021 року по справі №29/442-06 є підставою для скасування реєстрації права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_6 , включаючи приміщення № IV та № IV-а, - яка відбулась на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2006 року по справі №29/442-06.» Посилання відповідачки на п. 7.2.2. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 є обмеженим тлумаченням змісту цього правового висновку на свою користь без урахування того, що згаданою постановою Східного апеляційного суду встановлені факти відсутності у ФОП ОСОБА_4 права на відчуження спільного майна співвласників житлового будинку без згоди останніх. З огляду на численну правозастосовну практику Верховного Суду з цього питання, слід дійти висновку, що добросовісним є набувач, який не знав та не міг знати про набуття продавцем відчужуваного нерухомого майна проти волі його попереднього власника. Відповідачка не була позбавлена права, проявивши звичайну для такого роду речей обачність, пересвідчитись у підставах набуття права власності першим власником. Вочевидь, відчуження спільного майна співвласників багатоквартирного будинку, хай навіть легалізованого рішенням суду за ФОП ОСОБА_4 , порушує права інших співвласників такого майна, які не висловили свою згоду на таке відчуження. Придбання спірного майна через низку наступних правочинів не призводить до виникнення у останнього набувача правового статусу добросовісного набувача, оскільки правовій оцінці на предмет законності підлягає перший правочин з ланцюга відчужень. При цьому вид таких правочинів з відчуження правового значення не має. Наведені доводи знайшли своє відображення, зокрема, в постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 922/2621/17. Позивач дізнався про набуття у власність ФОП ОСОБА_4 спірних приміщень IV та IVa лише в 2020 році, оскільки до цього моменту йому не могло бути відомо про те, що прибудову приміщення IV здійснено з порушенням чинного законодавства в сфері містобудування, а приміщення IVa, яке знаходилось в підвальній частині будинку під квартирою АДРЕСА_2 , вже належить ФОП ОСОБА_4 на праві власності. Отже, про порушення прав позивача як співвласника спільних приміщень багатоквартирного будинку з боку саме пані ОСОБА_2 , яка є їх кінцевим власником після переведення ї в нежитлові та реєстрацію як нового об`єкта нерухомості, він дізнався лише в середині грудня 2020 року. Позов поданий 11.12.2023, позаяк строк позовної давності не пропущений з огляду на дію карантинних обмежень.

13.05.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Грайворонський І.В. підтримав позов та просив задовольнити, з підстав, викладених у ньому, у подальшому представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволені позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляд справи повідомлена своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістила, при цьому відповідачем подано відзив на позовну заяву.

Представник третьої особи ОСОБА_3 адвокат Цимбалюк С.В. у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, 03.07.2024 від представника третьої особи надійшла заява про відкладення слухання справи, у зв`язку з необхідністю його безпосередньої участі в урочистих заходах в ННЦ «Інститут судових експертиз ім. зал. пров. М.С. Бокаріуса», присвячений дню судового експерта, що має відбутись 04.07.2024 в зазначеній установі.

Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що 21.11.2006 рішенням Господарського суду Харківської області №29/442-06 (вх. №13772/5-29)визнано за ФОП ОСОБА_4 право власності на кв. АДРЕСА_1 , включаючи приміщення ІV та ІVа, зобов`язано КП «Харківське БТІ» здійснити державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно.

17.05.2016 розпорядженням Харківської обласної адміністрації №181 «Про перейменування об`єктів топономіки міста Харкова» перейменовано АДРЕСА_7 .

17.08.2020 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який не був залучений до участі у справі, постановою Східного апеляційного господарського суду №29/442-06 рішення господарського суду Харківської області від 21.11.2006 по справі №29/442-06 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.

Як вказує позивач у позові, на момент звернення до суду була проведена реконструкція цієї квартири, а саме: протягом 2002-2005 років збільшено площу до 101,6 кв.м., право власності на яку визнано за позивачем рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.06.06.

Також в липні 2006 року ФОП ОСОБА_5 додатково прибудувала приміщення №ІV-а площею 17,4 кв.м. та реконструювала приміщення № IV-а площею 86,2 кв. м., розташоване під квартирою АДРЕСА_2 .

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.11.2006 у справі № 29/442-06 позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Визнано за ФОП ОСОБА_4 право власності на кв. АДРЕСА_1 включаючи приміщення № ІV та № IV-а та зобов`язано КП "Харківське МБТІ" здійснити державну реєстрацію права власності цю квартиру, включаючи приміщення № ІV та № IV-а за ФОП ОСОБА_4 .

В 2020 році, невідомі позивачу власники квартири АДРЕСА_1 здійснили перевід цієї квартири з підвальними приміщеннями в нежилі приміщення та зареєстрували в Держреєстрі прав право власності на нежитлові приміщення підвалу №№ 17а-IV, 17а-IVа, 17а-IVб, 1-го поверху № 17а-II (1/2), 17а-III в літ. «Б-8», загальною площею 104,3 кв.м. з реєстраційним номером 101 (далі нежитлові приміщення).

Зазначене підтверджується листом директора Департаменту земельних відносин ХМР від 24.01.2022 № К-1-65672/1-21.08-31, з якого вбачається, що об`єкт нерухомого майна, зокрема, нежитлові приміщення підвалу 17а-IV, 17а-IVа, 17а-IVб належать іншим особам.

Інформаціюєю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №331369336 від 05.05.2023 підтверджується, що власником нежитлових приміщень , зокрема 17а-IV, 17а-IVа, 17а-IVб є ОСОБА_2 , право власності якої набуто на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.10.2020.

З цієї ж інформації вбачається, що 20.05.2021 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки щодо вказаних спірних приміщень.

З вищезазначеної постанови Східного апеляційного господарського суду вбачається, тобто судом, при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2006, встановлено, що ФОП ОСОБА_4 у 2005-2006 роках було проведено реконструкцію належної їй квартири АДРЕСА_2 площею 81,8 кв.м., внаслідок чого її площа збільшилась до 205,2 кв.м. Посилаючись на факт того, що реконструкція належної їй квартири закінчена, визнання права власності на вказані об`єкти нерухомого майна ніким не оскаржувалось та не порушує прав інших осіб і необхідно позивачу для здійснення підприємницької діяльності, а також приписи ст. ст. 316, 318, 321, 325, 328 Цивільного кодексу України, позивач просила задовольнити позовні вимоги. Питання правомірності використання, у тому числі набуття у власність, спільного майна в багатоквартирному будинку особою може бути оспорено будь-яким співвласником багатоквартирного будинку (співвласниками). Водночас, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, позивачем жодними доказами не підтвердив та не надав належних доказів в розумінні ст. ст. 73-74 ГПК України, які б підтверджували, що на момент звернення до суду у позивача були будь-які правовстановлюючі документи, що підтверджували отримання ним права користування нежитловими приміщеннями підвалу, зокрема, що таке право користування правомірно набуто ним на підставі цивільно-правових угод, укладених з власником нерухомого майна або надано йому за рішенням суду, або ж набуто ним у будь-який інший не заборонений законом спосіб.

Водночас, будь-яких дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з реконструкції об`єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законом порядку позивачем до суду першої інстанції не надавалось, а вказані питання не були предметом дослідження місцевого господарського суду.

Факт належності спірного технічного поверху та підвалу в цілому до допоміжних приміщень будинку також підтверджується матеріалами справи, зокрема технічним паспортом житлового будинку з якого вбачається, що нежитлові приміщення підвалу та технічний поверх є невід`ємними частинами вказаного будинку.»

У подальшому, за заявою ОСОБА_1 , ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.02.2021 у справі №29-442-06, роз`яснено постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 по справі №29/442-06 наступним чином «Постанова Східного апеляційного господарського суду від 17.08.2021 року по справі №29/442-06 є підставою для скасування реєстрації права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_6 , включаючи приміщення № IV та № IV-а, - яка відбулась на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2006 року по справі №29/442-06.»

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує, що самовільне розпорядження ФОП ОСОБА_4 спільним майном мешканців будинку АДРЕСА_8 порушує їх права співвласників спільного майна, оскільки вони такої згоди не надавали.

За правилами ч. 5 ст. 82 ЦПК України Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Отже, встановлені факти у судовому рішенні Східного апеляційного суду від 17.08.2020 №29/442-06 не підлягають доказуванню.

Внаслідок скасування правовстановлюючого рішення суду, воно є таким, що не породжує обумовлених ним правових наслідків, а факт його скасування свідчить про вибуття його з володіння співвласників поза їх волею та відсутності правової підстави у набувача майна за таким рішенням щодо володіння майном.

Ст. 4 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачає, що власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Якщо квартира або нежитлове приміщення належить більш як одному співвласникові, реалізація прав та виконання обов`язків співвласниками квартири або нежитлового приміщення, включаючи участь в управлінні багатоквартирним будинком, здійснюються в порядку, передбаченому законодавством для реалізації права спільної власності

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

У справі, яка є предметом перегляду, спірні правовідносини стосуються реалізації права позивача на користування допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , які вибули із спільної сумісної власності співвласників будинку без їхньої на те волі.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

П.п. 1,2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачає, що багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Як встановлено Східним апеляційним господарським судом у постанові №29-442-06 від 17.08.2020 факт належності спірного технічного поверху та підвалу в цілому до допоміжних приміщень будинку підтверджується технічним паспортом житлового будинку, з якого вбачається, що нежитлові приміщення підвалу є невід`ємною частиною будинку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц вказала, що «для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежитлових приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин і до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема, способу і порядку їх використання».

У постановах Верховного Суду від 30 червня 2022 року в справі № 922/1406/21, від 12 квітня 2023 року у справі № 638/5304/21 зазначено, що: «допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення, тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 554/8296/21 викладено висновок про те, що «нормами законодавства визначено, що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому немає підстав стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим. Нежитлове приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Отже, співвласники багатоквартирного будинку мають право користування допоміжними приміщеннями, отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації, витрати на утримання, надходження від використання таких приміщень».

Отже, чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку правового режиму допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень».

У цій справі за результатом дослідження матеріалів справи судом встановлено, що спірні приміщення зазнали реконструкції та перетворені на приміщення 17-а-ІV, 17а-ІVа, 17а-ІVБ.

Крім того, судовим рішенням у господарській справі № 29/442-06, яке набрало законної сили, встановлено, що спірні приміщення 17-а-ІV, 17а-ІVа, 17а-ІVБ у розумінні законодавства України і фактично за своїм функціональним призначенням є допоміжними приміщеннями, та відповідно є власністю співвласників будинку.

З огляду на те, що відповідачем ОСОБА_2 не спростовано у встановленому законом порядку обставини того, що спірні приміщення 17-а-ІV, 17а-ІVа, 17а-ІVБ є самостійним об`єктом нерухомого майна і не призначені для експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, тому обставини, встановленні постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.08.2020 № 29-442-06, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення у цивільній справі, яка переглядається.

Що стосується способу захисту, суд зазначає наступне.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених обставин, якими підтверджується, що спірні приміщення 17-а-ІV, 17а-ІVа, 17а-ІVБ є допоміжними, призначеними для забезпечення експлуатації житлового будинку по АДРЕСА_3 та становлять його невід`ємну частину, у своїй сукупності дозволяють зробити висновок про порушення прав та інтересів співвласників вказаного багатоквартирного будинку внаслідок відсутності доступу до приміщень допоміжного призначення, використання яких передбачено для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 638/5304/21 викладено висновок про те, що «власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Оскільки фактично спірні приміщення 17-а-ІV, 17а-ІVа, 17а-ІVБ (до реконструкції приміщення ІV та ІVа) вибули з володіння співвласників житлового будинку поза їх волею, доказів, які підтверджували б законні підстави для реєстрації за первісними набувачами права власності на вказані приміщення, відповідачем не надано, тому правомірним, тобто таким, що відповідає природі порушеного цивільного права й характеру цивільних відносин між учасниками спору, та ефективним, тобто, дієвим способом захисту порушеного права є витребування на користь співвласників багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 нежитлові приміщення підвалу АДРЕСА_4 , які розташовані за адресою АДРЕСА_3 .

Задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності.

Окрім того, суд зауважує, що витребування від ОСОБА_2 спірних приміщень №17-а-ІV, 17а-ІVа, 17а-ІVБ, які належать співвласникам багатоквратирного житлового будинку та вибули з володіння поза їх волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та інтересами відповідача, оскільки повернення власнику(ам) протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету. З огляду на характер спірних правовідносин, перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено.

Щодо наявності іпотеки.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, зокрема, нежитлові приміщення підвалу 17-а-ІV, 17а-ІVа, 17а-ІVБвід 05.05.2023 №331369336 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (третя особа у зазначеній справі) 20.05.2021 укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Літвінової Я.М.

Виходячи зі змісту ст. 575 ЦК України, статей 1,3,5, 17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека- вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за умов и, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація.

Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

За змістом ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та згаданих норм, що регулюють правовідносини іпотеки, слідує, що іпотека є похідним від права власності забезпечувальним обтяженням на нерухоме майно, призначене гарантувати право кредитора на повернення коштів за забезпеченим основним зобов`язанням.

Таким чином, скасування права власності на предмет іпотеки за першим їх відчужувачем (ФОП ОСОБА_4 ) внаслідок скасування рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2006 у справі № 29/442-06 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 , що включає спірні підвальні приміщення, з яких в результаті реконструкції утворились підвальні приміщення №№ 17а-IV, 17а-IVа, 17а-IVб, припиняє право іпотеки ОСОБА_3 , що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.05.2021 під № 42053084 на підставі укладеного з відповідачкою договору іпотеки від 20.05.2021 з р. № 915 відповідно до абзацу 2 ст. 5 та абзацу 6 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» (з інших передбачених цим законом підстав), зокрема, внаслідок втрати іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки.

Отже, оскільки право іпотеки є похідним правом, що полягає в обтяженні прав власника правами вимоги іншої особи (іпотекодержателя) то припиняється таке право (обтяження) разом з припиненням права власності.

Що стосується доводів відповідача ОСОБА_2 , викладених у відзиві щодо того, що позивачем не надано доказів, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5 .

Так, дійсно матеріали справи не містять саме правовстановлюючого документу на право власності на квартиру АДРЕСА_5 , проте позивачем надано судове рішення Східного апеляційного господарського суду від 17.08.2020, яким встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_5 .

Отже, як вже вказувалось судом, відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.

Що стосується строку позовної давності.

Відповідач у відзиві вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки спірні правовідносини виникли у 2006 році та відбулась реєстрація права власності на спірні приміщення за ОСОБА_4 .

Заперечуючи проти застосування строку позовної давності представник позивача посилається на те, що позовна давність продовжується на час дії карантину і позивачем при звернені не пропущена.

З позовної заяви вбачається, що позовна заява ОСОБА_1 надійшла до суду 15.12.2023.

Так, дійсно відповідно до статті 5 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» розділ І Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України було доповнено статтею 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211, карантин встановлено з 12 березня 2020 року та було неодноразово продовжено.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Отже, посилання представника позивача на те, що позовна давність була продовжена на час дії карантину, є неспроможними, оскільки на час звернення до суду карантин було скасовано.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Тлумачення частини 1 статті 261 ЦК України свідчить про те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128 гс 19).

Відповідно до частини 5 статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97 гс 19).

У пункті 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50 гс 20) вказано, що питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

У пункті 122 Велика Палата Верховного Суду вказала, що закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

З сайту «Судова влада» вбачається, що ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Харківської області 10.06.2020. Судове рішення Східним апеляційним господарським судом ухвалено 17.08.2020. після ухвалення рішення ОСОБА_1 , через свого представника , звертався до суду з заявами про роз`яснення постанови суду, так вказані заяви були подані 03.12.2020, 21.12.2020 та 30.12.2020. За результатом розгляду заяви про роз`яснення рішення судом прийнято ухвалу 05.02.2021.

Отже, з 2020 року позивач мав законні очікування вирішення спору щодо спірних приміщень. Також, судом враховано, що рішення суду ухвалено 17.08.2020, проте у ОСОБА_1 виникли труднощі з розумінням прийнятого судового рішення. 05.02.2021 Східним апеляційним господарським судом роз`яснено постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.08.2020.

Тобто, суд приходить до висновку, що строк позовної давності потрібно рахувати саме з прийняття ухвали про роз`яснення судового рішення, адже позивачу було не зрозуміло прийняте рішення. Окрім того, як вбачається з листа Департаменту земельних відносин ХМР від 24.01.2022 , Департаментом за доручення керівництва ХМР розглянуто заяву, яка надійшла з Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова. Отже, позивач ОСОБА_1 намагався відновити свої права шляхом звернення до відповідних установ та організацій, проте його звернення не досягли дієвого результату.

За таких обставин суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачену суму судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 11, 12, 13, 19, 81, 133, 141, 158, 175, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 3,21,36,57,60,74 СК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування спільного майна співвласників житлового будинку із чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати з чужого незаконного володіння у ОСОБА_2 на користь співвласників багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 нежитлові приміщення підвалу АДРЕСА_4 , які розташовані за адресою АДРЕСА_3 (п`ять).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) грн.

До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до або через Харківський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11.07.2024.

Сторони:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований АДРЕСА_9 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_10 .

Суддя: І.В. Семіряд