Провадження № 2/679/358/2024
Справа № 679/729/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2024 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі головуючого судді Томіліна О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів»» звернулося до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2871497 від 28.01.2022 в розмірі 17316,20 грн, з яких: 6000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 11316,20 грн сума заборгованості за відсотками.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.01.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2871497, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання останнім одноразового ідентифікатора, і за умовами якого ОСОБА_1 отримав на погоджений умовами договору строк грошові кошти у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника та зобов`язався повернути їх і сплатити позикодавцю проценти за користування цими коштами.

За вказаним кредитним договором за позичальником утворилася заборгованість у розмірі 17316,20 грн, з яких: 6000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 11316,20 грн сума заборгованості за відсотками.

19.10.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 19102023, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників.

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 17316,20 грн, з яких: 6000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 11316,20 грн сума заборгованості за відсотками. Після отримання позивачем права вимоги до відповідача жодних нарахувань не здійснювалося.

Таким чином, позивач набув права грошової вимоги до відповідача про стягнення заборгованості, яка виникла в зв`язку з невиконанням відповідачем договірних зобов`язань за кредитним договором від № 2871497 від 28.01.2022.

Відповідач не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, тому позивач просить стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за кредитним договором № 2871497 від 28.01.2022 у вказаному розмірі, та стягнути судові витрати.

02.05.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.

Представник позивача у прохальній частині позову просив суд розглянути справу за відсутності представника позивача.

Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження повідомлений належним чином.

До суду від сторін не надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

За відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

05.06.2024 від представника відповідача адвоката Козійчука О.І. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Так, представник відповідача, зазначив, що жодна з обставин, які викладені позивачем у позові, не підтверджуються доказами. Відповідач ніколи не користувався послугами ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Лінеура Україна». Позивач, в порушення ст. 95 ЦПК України, надав лише роздруківку електронного документу, а сама по собі копія кредитного договору є сумнівною. Договір не містить відомостей про номер рахунку позичальника ви інші банківські реквізити, хоча договором передбачено перерахування кредитних коштів у безготівковій формі, а зазначений у договорі номер карткового рахунку вказано не повністю, при цьому відповідач не володів картковим рахунком з такими останніми чотирма цифрами, які зазначені у договорі. Позивачем не надано доказів перерахування грошових коштів відповідачу. Також позивач не надано суду доказів щодо отримання відповідачем відповідної оферти (пропозиції укласти кредитний договір) позивача, також доказів ідентифікації ОСОБА_1 , як отримувача оригіналу договору. Докази, які надані позивачем не містять точних дати і часу отримання одноразового ідентифікатора. Позивач не вказує яким чином було створено одноразовий ідентифікатор, яким чином його було направлено відповідачу, а відповідачем кредитодавцю. Зазначає, що вказане ставить під сумнів, факт укладання договору, підписання його в електронній формі, а також час накладення електронного підпису. Окрім цього представник відповідача зазначив, що позивачем не надано доказів, що договір факторингу, який було укладено між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Лінеура Україна» стосується ОСОБА_1 , а також не надано доказів виконання вказаного договору факторингу.

07 червня 2024 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій останній просив позовні вимоги задовольнити, заперечивши доводи представника відповідача. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що між сторонами було укладено електронний договір, який має силу паперового та є таким, що підписаний сторонами. Відповідачем на сайті первісного кредитора було самостійно прийнято пропозицію про надання кредиту, та надано згоду відповідно до алгоритму дій, які зазначено на сайті кредитора. Кредитний договір між сторонами правомірно було укладено шляхом приєднання клієнта до договору, який було йому надано в електронному вигляді на офіційному веб-сайті кредитодавця. Підписання договору здійснювалося електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано йому на мобільний номер телефону, вказаний позичальником при укладенні договору. Посилаючись на постанову Верховного Суду № 561/77/19 від 16.12.2020 вважає, що електронний договір має силу договору, укладеного в письмовій формі та підписаний сторонами, які погодили умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який відповідно до Правил є електронним підписом позичальника, що використовується ним, як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем н веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором не було б укладено. Окрім цього зазначив, що позивач при зверненні до суду подав належні та допустимі докази, які підтверджують факт переходу права грошової вимоги від ТОВ «Лінеура Україна» до ТО «ФК «ЄАПБ» стосовно ОСОБА_1 , а саме витяги з договору факторингу та реєстру боржників, при цьому твердження представника відповідача щодо не доведення позивачем факту переходу грошової вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Також представник позивача вказав, що зазначений у відзиві представником відповідача орієнтовний розмір судових витрат у сумі 6500,00 грн не підтверджений документально та є неспівмірною, у зв`язку із чим відсутні підстав для відшкодування відповідачу судових витрат. Додатково представником позивача надано суду повну редакцію договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023, розширений витяг реєстру боржників до договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023, платіжне доручення, яке підтверджує сплату по договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023.

Представником позивача 13.03.2024 надано суду заперечення на відповідь на відзив підтримав свої доводи, які були ним викладені у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

За таких обставин, у відповідності до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки клопотання про інше від сторін не надходили. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін не надходили.

Судом досліджуються представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалися сторони, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом встановлено, що позивачем на підтвердження укладення 28.01.2022 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» кредитного договору № 2871497 було надано його паперову копію. Зі змісту цього договору вбачається, що він був підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання ним одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону останнього, вказаний у договорі, а зі сторони кредитора договір було підписано накладанням аналогу власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки, які відтворені засобами електронного копіювання. Відповідно до умов цього договору відповідачу на умовах строковості, зворотності, платності, було надано грошові кошти (кредит) в розмірі 6000,00 грн строком на 360 днів у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надано клієнтом товариству. Позичальник зобов?язується повернути кредит, сплатити проценти, за користування кредитом. Договором передбачено стандартну процентну ставку в розмірі 1,99%, знижену процентну ставку в розмірі 0,01%. (а.с. 9-17).

Згідно з розрахунком заборгованості станом на 19.10.2023 по кредитному договору № 2871497 ід 28.01.2022 утворилася заборгованість у загальному розмірі 17316,20 грн, що складається з наступного: 1) 6000,00 грн заборгованість за основною сумою боргу; 2) 11316,20 грн заборгованість за відсотками (а.с. 23-24).

19.10.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 19102023, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) позивачу належне право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 2871497 в розмірі 17316,20 грн, що зокрема підтверджується реєстром боржників від 19.10.2023 до відповідного договору факторингу, платіжною інструкцією № 20375 від 24.10.2023 про перерахування позивачем на рахунок ТОВ «Лінеура Україна» 928201,23 грн плати за відступлення права вимоги згідно договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023 (а.с.63, 64-66, 68-72).

Отже позивач на законних підставах набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 2871497 від 28.01.2022.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладений з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України, передбачено: "Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом."

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.06.2022 у справі 757/40395/20-ц, а також у постанові Верховного Суду від 29.05.2024 по справі № 545/1750/21.

Разом із цим представник відповідача у відзиві на позов категорично заперечував укладення вказаного кредитного договору відповідачем, проходження ним ідентифікації, отримання за ними грошових коштів та, відповідно, користування такими коштами, а також наполягав на наданні оригіналу електронного доказу кредитного договору.

Як вбачається з умов вказаного договору, вони були укладені дистанційно в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття пропозиції та підписані відповідачем накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, та відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюються до укладених в письмовій формі.

У ч.ч. 1, 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18; від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18; від 28.12.2019 у справі № 922/788/19; від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною особою та юридичною особою.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв?язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (ч. 3 ст. 207 ЦК України).

Відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Статтею 5 зазначеного Закону визначено, що електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

За змістом ст.ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Отже, електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 910/1162/19 та від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21.

Як вбачається із позовної заяви та паперової копії кредитного договору, цей договір було укладено дистанційно в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття пропозиції та підписані накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Водночас роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копіями електронних документів) в розумінні ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до якої електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.

Разом із цим доказів укладення такого договору, який за формою відповідає вимогам цивільного законодавства, позивачем не надано.

Так, на підтвердження укладення вказаного кредитного договору позивачем надано суду його паперову копію.

Позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія кредитного договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що його було підписано електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов?язковим реквізитом електронного документа.

При цьому кредитором договір було підписано накладанням аналогу власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки, які відтворені засобами електронного копіювання. Проте позивачем не надано суду будь-яких доказів, що за письмовою згодою сторін (первісного кредитора та клієнта - відповідача), у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів, узгоджено використання ТОВ «Лінеура Україна» під час укладення кредитного договору аналогу власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки, які відтворені засобами електронного копіювання.

Отже, надана позивачем копія кредитного договору не може вважатися електронним документом (копією електронного документу), оскільки не відповідає вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належним доказами укладення кредитного договору між відповідачем та кредитором.

Із наданих позивачем документів неможливо встановити те, що саме відповідачем були застосовані будь-яким способом ідентифікатори (коди підписання договорів), зокрема відсутні докази отримання відповідачем будь-яким чином цих одноразових ідентифікаторів, відсутні докази реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційних системах кредиторів, а також відсутні докази ідентифікації за номером телефону, який би належав позивачу.

При цьому згідно з ч. 5 ст. 100 ЦПК України якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

У матеріалах справи відсутні також докази часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення відповідачу, підтвердження останнім пропозиції щодо укладення договору, зокрема довідка про ідентифікацію клієнта, хронологія вчинення дій щодо укладення кредитного договору у формі електронного правочину тощо.

Тобто жодного доказу, який би свідчив, що під час укладення кредитного договору від 28 січня 2022 року № 2871497, позичальником була пройдена повна ідентифікація та ним є відповідач.

На підтвердження обставин перерахування грошових коштів відповідачу за вказаним кредитним договором та наявності у нього боргу за цим договором позивач надав розрахунок заборгованості (а.с. 23-24).

При цьому належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Згідно з п.п. 41-46, 59-60 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 75 від 04.07.2018 , операції, які здійснює банк, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг. Касовими документами оформляються операції з готівкою. Касові документи оформляються відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України щодо організації касової роботи в банках України. Відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками здійснюється на підставі платіжних інструкцій, наданих/складених відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України з питань безготівкових розрахунків та виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті.

Згідно з п.п. 59, 60 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: 1) клієнтські рахунки та виписки з них; 2) аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; 3) книги реєстрації відкритих рахунків; 4) оборотно-сальдовий баланс/оборотно-сальдову відомість. У разі складання регістрів бухгалтерського обліку в електронному вигляді банк зобов`язаний зробити їх копії на паперових носіях на вимогу учасників операції, а також органів контролю та правоохоронних органів відповідно до вимог законодавства України. Клієнтські рахунки та рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

Таким чином, банківські виписки з рахунків позичальника, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 630/366/16-ц та від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц.

Однак позивачем не подано до суду належних доказів отримання відповідачем кредиту та перерахування кредитних коштів на платіжну карту відповідача, а також користування такими коштами, у той час як розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не може вважатися такими документами.

Отже, належних і допустимих доказів виникнення заборгованості у відповідача в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» позивач суду не надав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст. 12, 13, 77-81 ЦПК України); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст. 263 ЦПК України).

Вказані вище обставини, тобто свої позовні вимоги, позивач не довів належними і допустими доказами, не заявив клопотання про витребування судом відповідних доказів у первинного кредитора та в банківських установах, хоча не був позбавлений такого права.

Таким чином, оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів укладення кредитного договору між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем, а також отримання та використання відповідачем кредитних коштів після його укладення, суд вважає позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 2871497 від 28.01.2022 недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Із матеріалів справи вбачається, що представник відповідача адвокат Козійчук О.І. представляє інтереси відповідача у справі на підставі ордеру від 20.05.2024. Подаючи 05.06.2024 до суду відзив на позовну заяву представник відповідача зазначив, що орієнтовний розрахунок судових витрат відповідача складає 6500,00 грн. При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази (договори, рахунки, акти виконаних робіт, детальний опис виконаних робіт тощо) на підставі яких суд міг би встановити розмір судових витрат, які були понесені відповідачем у зв`язку із розглядом справи.

Враховуючи вищевикладене, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, а відповідачем не надано доказів понесення ним судових витрат суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 100, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», ідентифікаційний код 35625014; місцезнаходження: м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача: адвокат Козійчук Олександр Іванович, РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця роботи: АДРЕСА_2 .

Суддя О.М. Томілін