09.07.2024 Справа № 756/5951/24
Номер справи 756/5951/24
Номер провадження 2/756/3209/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2024 року суддя Оболонського районного суду м. Києва Белоконна І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про здійснення перерахунку при звільненні, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки виплат по день фактичного розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 30 квітня 2024 року звернулася до суду з вищевказаними позовними вимогами до відповідача Київського національного університету імені Тараса Шевченка та просила суд:

- визнати дії та бездіяльність останнього такими, що порушують її права у трудових правовідносинах та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок виплати за рішенням Оболонського районного суду м. Києва суми заборгованості за вимушений прогул позивача з урахуванням індексації, встановленої судом суми і трьох процентів річних від простроченої суми, а також правильно нарахувати суму компенсації відпустки і зобов`язати здійснити відповідні платежі;

- визнати як вимушений прогул період з 25.10.2023 до 11.04.2024, оскільки в цей період позивача не було поновлено на роботі та не було допущено до виконання посадових обов`язків професора кафедри Університету і стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в 119 робочих днів в сумі 154 447,00 грн з урахуванням сплати податків;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки остаточних виплат при звільненні по день фактичного розрахунку.

У обґрунтування своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначила, що 24 жовтня 2023 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва її поновлено на роботі в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка з 24 жовтня 2023 року.

Проте, відповідач скористався своїм правом на оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

03 квітня 2024 року Київський апеляційний суд залишив без змін рішення Оболонського районного суду м. Києва. Постанова апеляційної інстанції набрала законної сили з моменту її проголошення, отже з 04.04.2024 позивач мала право на роботу в університеті.

Проте, лише 11.04.2024 позивач отримала Наказ № 957 від 09.04.2024 про її поновлення на роботі з 24.10.2023.

За цим наказом відповідач зобов`язаний був сплатити позивачу заробітну плату за вимушений прогул у сумі 201 533,75 грн відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2023. Указана сума повинна бути сплачена 09.04.2024, а не 14.04.2024. Тобто мусило бути два платежі: один при поновленні позивача на роботі та виплаті заробітної плати за вимушений прогул згідно наказу № 957 від 09.04.2024, а другий - згідно наказу № 1006 від 11.04.2024 про звільнення її за власним бажанням.

Позивач указує, що в період з 24.04.2023 до 09.04.2024 вона або працювала, або перебувала у вимушеному прогулі через зловживання відповідачем права на апеляційне оскарження рішення Оболонського районного суду м. Києва і недопущення її до роботи. Пояснює, що у вказаний період формально вона вважається такою, що перебувала на роботі і будь-яких дисциплінарних стягнень за цей період до неї не застосовувалося. Отже, їй повинна бути сплачена заробітна плата за вказаний період.

Зазначає, що позивача було звільнено з роботи Наказом Ректора від 03.05.2023, а формально поновлено на роботі 09.04.2024, однак фактично до 11.04.2024 позивачу не було надано педагогічне навантаження. Тому строк вимушеного прогулу ОСОБА_1 вважає необхідним рахувати з 03.05.2023 до 11.04.2024.

11 квітня 2024 року при отриманні Наказу ректора про поновлення позивача на роботі остання написала заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням. У цій заяві позивач також просила здійснити розрахунок заробітної плати не тільки за рішенням суду, а й за час вимушеного прогулу, що відбувся внаслідок апеляційного оскарження рішення суду.

У цей же день був виданий Наказ № 1006 про звільнення позивача з роботи за власним бажанням, який остання отримала лише 16.04.2024.

14 квітня 2024 року відповідач перерахував позивачу заробітну плату у розмірі 192 394,00 грн, з розміром якої остання не погоджується, оскільки замість встановленої в рішенні суду і в Наказі суми в 201 533,00 грн, була перерахована сума на 9 139,00 грн менша, а розрахунку на момент виплати зарплати позивачу не надано.

Окрім того, вимушений прогул позивача продовжився через те, що вона не була поновлена на роботі з 24.10.2023 згідно рішення суду. Отже, повторний вимушений прогул склав 119 робочих днів, який необхідно помножити на середньоденну заробітну плату (1 612,27 грн), що складає 191 860,00 грн.

До того ж, позивач звертає увагу суду, що 25.04.2024 відповідач надіслав їй розрахунок виплат, де розмір компенсації відпустки згідно Наказу № 1006 в 32 дні складає суму 37 452,80 грн. Проте, згідно арифметичних розрахунків позивача, компенсація за відпустку в 32 дні становить 51 592,64 грн, оскільки середня заробітна плата у розмірі 1 612,27 грн за день визначена вже у судовому рішенні.

Ухвалою суду 20 травня 2024 року за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

27 червня 2024 року до суду надійшов відзив від відповідача, в якому представник останнього у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі з тих підстав, що після набрання рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року законної сили, відповідач поновив позивача на посаді з дати, яка вказана у рішенні суду, та провів всі необхідні розрахунки у повному обсязі. Відтак, на думку представника відповідача, у її довірителя наразі відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем, про які остання зазначає у своєму позові.

04 липня 2024 року до суду надійшла від позивача відповідь на відзив, в яких остання наполягає на задоволенні позову з аналогічних підстав, що зазначені у позовній заяві.

Дослідивши письмові докази по справі, суд уважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Наказом Ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка № 08-1135-04 від 26.04.2023 звільнено позивача ОСОБА_1 з посади доктора юридичних наук, професора, професора (0,75 ставки) кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2023 у справі № 756/6188/23 визнано незаконним наказ ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка Володимира Бугрова за № 08-1135-04 від 26.04.2023 про звільнення ОСОБА_1 , доктора юридичних наук, професора, професора (0,75 ставки) кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Також зазначеним рішенням поновлено ОСОБА_1 на посаді професора (0,75 ставки) кафедри нотаріального, виконавчого процесу та адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченка з 24.10.2023. Стягнуто з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь ОСОБА_1 за період з 03.05.2023 по 24.10.2023 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 201 533,75 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

03 квітня 2024 року Постановою Київського апеляційного суду рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2023 залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 384 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Після набрання рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року законної сили відповідач Наказом від 09.04.2024 № 08-957-04 поновив позивача ОСОБА_1 на роботі з 24.10.2023.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно з ч. 1 ст. 236 КЗпП України, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Щодо позовної вимоги про визнання, як вимушеного прогулу, періоду з 25.10.2023 до 11.04.2024 та відповідне стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу суд звертає увагу на те, що правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19.

Беручи до уваги ті обставини, що позивач з 25.10.2023 до 11.04.2024 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, у суду відсутні законні підстави для визнання вказаного періоду, як вимушеного прогулу, та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за згаданий період.

Як убачається з позову та відзиву сторін, про видання вказаного вище наказу від 09.04.2024 № 08-957-04 про поновлення позивача на роботі та необхідність виходу на роботу ОСОБА_1 10.04.2024 повідомлено телефоном інспектором відділу кадрів університету Лаврентьєвою О.О.

11 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 подала відповідачу заяву з проханням звільнити її за власним бажанням з 11.04.2024.

Відповідно до заяви позивача, наказом першого проректора від 11.04.2024 № 08-1006-04 ОСОБА_1 , професора (0,75 ставки) кафедри нотаріального та виконавчого процесу і адвокатури, прокуратури, судоустрою навчально-наукового інституту права 11.04.2024 звільнено з посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Згідно з п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58, днем звільнення вважається останній день роботи.

Як убачається з розрахункового листка, позивачу ОСОБА_1 при звільненні було нараховано 201 533,75 грн заробітної плати на виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2023 у справі № 756/6188/23 та 37 452,80 грн компенсації за невикористану відпустку, що разом становить 238 986,55 грн.

Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розд. IV Податкового кодексу України, згідно із пп. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 якого до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Згідно із пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, поняття якого визначено пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 ПК України.

Відповідно до податкового законодавства, при виплаті позивачу заробітної плати на виконання рішення суду та компенсації за невикористану відпустку у загальному розмірі 238 986,55 грн з її доходу були утримані податки: податок з доходів фізичних осіб у сумі 43 017,58 грн та військовий збір у сумі 3 584,80 грн.

Отже, після відрахування податків 12.04.2024 відповідач перерахував в банк для оплати позивачу суму 192 384,17 грн, яку останній виплачено 14.04.2024, що підтверджується платіжною інструкцією № 4065.

Щодо невірного розрахунку компенсації невикористаної відпустки суд убачає необхідним зазначити наступне.

У позовній заяві позивач здійснює розрахунок компенсації невикористаної відпустки, виходячи з середньоденної заробітної плати, вказаної у бухгалтерській довідці для обрахунку та оплати часу вимушеного прогулу - 1 612,27 грн.

У той же час Порядок обчислення заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, визначає різний порядок обрахунку середньоденної заробітної плати для оплати вимушеного прогулу та компенсації невикористаної відпустки.

Так, відповідно до п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться, виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки (пункт 7 Порядку).

Згідно з п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, відповідно до пунктів 2, 7 Порядку, середньоденна заробітна плата для компенсації невикористаної відпустки позивача обрахована шляхом ділення її сумарного заробітку за останні перед виплатою компенсації 12 місяців на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду і склала 1 170,40 грн.

Враховуючи кількість календарних днів відпустки позивача (32), що помножені на розмір середньоденної заробітної плати для компенсації невикористаної відпустки (1 170,40 грн), суд погоджується із загальним нарахованим відповідачем розміром компенсації за невикористану відпустку, що складає 37 452,80 грн.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги не знайшли свого доведення та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Керуючись ст. 5, 12-13, 76, 81, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 09 липня 2024 року.

Суддя,- Белоконна І.В.