КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/895/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2024 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Клюка Ігоря Володимировича,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Томашевського Романа Миколайовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в приміщенні Київського районного суду міста Одеси в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

31.10.2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики оформленої у виді розписки від 06.11.2020 року в сумі 382 907,40 грн., з яких 258 650 грн. сума основного боргу; 102 424,50 грн. індекс інфляції, 21 832,90 3% річних та стягнення судових витрат.

Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 06.11.2020 року було укладено договір позики, на підтвердження чого відповідачем було складено боргову розпису. Позивач стверджує, що ним було передано відповідачу у тимчасове користування грошові кошти в сумі 258 650 гривень 00 копійок, що підтверджується розпискою написаною власноручно ОСОБА_2 , за якою останній в свою чергу зобов`язався повернути позику у позиченому розмірі, в строк по 31.12.2020 року. Як стверджує позивач, відповідач позичені грошові кошти у обумовлений строк не повернув. У зв`язку з чим, позивач вказує на наявність підстав для стягнення з відповідача вказаних коштів, разом з інфляційними збитками та трьома відсотками річних у відповідності до положень статті 625 ЦК України.

Вказані обставини, як вказано позивачем, стали підставою для його звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.11.2023 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків відповідного позову.

В межах встановленого судом процесуального строку, 07.11.2023 року представником позивача надано відповідну заяву про усунення недоліків.

За наслідком чого, оглянувши надані до суду документи, суддею встановлено, що позивачем належним чином усунуті недоліки поданого позову у відповідності до вимог ухвали судді від 01.11.2023 року, а позовна заява відповідає вимогам статті 175, 177 ЦПК України.

Справа підсудна Київському районному суду міста Одеси.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 15.11.2023 року вказану позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

08.12.2023 року до суду від відповідача ОСОБА_2 в межах даного позову надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач частково визнав позовні вимоги.

В подальшому, 01.02.2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшло клопотання про витребування у позивача оригіналу розписки, складеної ОСОБА_2 06.11.2020 року, а також клопотання про об`єднання цивільної справи №947/37543/23 з даною цивільною справою.

В обґрунтування клопотання представник стверджував, що предметом даної справи є стягнення заборгованості за розпискою складеною відповідачем 06.11.2020 року на суму 258650,00 грн., зі строком повернення по 31.12.2020 року. Поряд з цим, в провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді перебуває цивільна справа №947/37543/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, предметом якої є стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 05.11.2020 року, відповідно до якого сума договору складає 258650,00 грн., з обов`язком її сплати ОСОБА_2 в строк по 31.12.2020 року. Однак, як стверджує представник відповідача, вказані правовідносини за даними справами не є різними, а стосуються одних правовідносин, між одними тими сторонами, з одного того самого предмету, а саме заборгованості за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 05.11.2020 року, приймаючи, що відповідачем спірна розписка від 06.11.2020 року, яка є предметом розгляду в даній справі, була складена позивачеві на підтвердження наявності заборгованості за договором купівлі-продажу від 05.11.2020 року, який є предметом розгляду в рамках цивільної справи №947/37543/23. За наслідком чого представник відповідача вважає наявними підстави для об`єднання даних справ в одне провадження та встановлення дійсних обставин справи, оскільки в іншому випадку фактично буде подвійне стягнення заборгованості з відповідача за одними тими самими правовідносинами.

За наслідком розгляду вказаних клопотань, 01.02.2024 року Київським районним судом міста Одеси постановлені ухвали, якими:

- задоволено клопотання представника ОСОБА_2 та витребувано у позивача ОСОБА_1 для огляду в судовому засіданні оригінал розписки від 06.11.2020 року, складеної від імені ОСОБА_2 на суму 258650,00 грн., копію якої надано до позовної заяви по справі №947/34508/23;

- задоволено клопотання представника ОСОБА_2 та об`єднано цивільну справу за №947/34508/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, з цивільною справою №947/37543/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу.

Об`єднаній цивільній справі №947/947/37543/23, присвоєно номер №947/34508/23.

В межах об`єднаного позову в рамках цієї справи, позивачем ОСОБА_1 заявлені вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованість у загальному розмірі 385 982,80 гривень, яка складається з: суми основного боргу 258 650,00 грн.; інфляційних витрат 105 011,00 грн.; трьох відсотків річних 22 321,80 грн. Зазначена сума заборгованості заявлена, як заборгованість що виникла за наслідком невиконання ОСОБА_2 умов договору купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05.11.2020 року.

24.01.2024 року представником позивача ОСОБА_1 надані до суду додаткові пояснення по справі, разом з додатковим доказом копією платіжної інструкції.

11.03.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні ухвалено прийняти додаткові пояснення представника позивача, однак відмовлено у прийнятті поданої копії платіжної інструкції, як додаткового доказу, з підстав пропуску процесуального строку на вчинення відповідної процесуальної дії.

Також, у даному підготовчому судовому засіданні, стороною позивача було надано до суду оригінал розписки, після огляду якої судом встановлено належність поданої до суду копії розписки, наявної в матеріалах справи.

В подальшому, з урахуванням думки представників сторін по справі, 11.03.2024 року судом у підготовчому судовому засіданні, без видалення до нарадчої кімнати, було ухвалено закрити підготовче провадження у справ та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Судове засідання по справі призначено на 11 липня 2024 року о 14 годині 30 хвилин.

27 червня 2024 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 01.07.2024 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено. Судове засідання по цивільній справі №947/34508/23, яке призначене на 11 липня 2024 року о 14 годині 30 хвилин, вирішено провести в режимі відеоконференції за допомогою комплексу технічних засобів на офіційному порталі судової влади https://vkz.court.gov.ua, за участі представника позивача ОСОБА_4 .

Даною ухвалою суду, роз`яснено представнику, що у відповідності до ч.5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Також, 21.06.2024 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Томашевського Р.М. надійшло в електронній формі через підсистему Електронний суд клопотання про закриття провадження по справі в частині вимог ОСОБА_1 за позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, з посиланням на те, що дані вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

До судового засідання призначеного на 11.07.2024 року:

- з`явився представник позивача, який приймав участь в режимі відео конференції, та в частині розгляду клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі, заперечував проти його задоволення. Зазначив суду, що заявлений позов, з урахуванням суб`єктного складу учасників, має розглядатись за правилами цивільного судочинства. Щодо позовних вимог ОСОБА_1 за позовами про стягнення заборгованості за договором позики та за договором купівлі-продажу, підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

- з`явився представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Томашевський Р.М., який підтримав клопотання про закриття провадження у справі за вимогами ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, з підстав того, що останні підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , представник відповідача зазначив, що у разі задоволення клопотання про закриття провадження по справі за позовом про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики не визнає, оскільки ОСОБА_2 в дійсності не отримувались грошові кошти за спірною розпискою складеною 06.11.2020 року, а остання в свою чергу була складена відповідачем, в момент підписання Акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!», на підтвердження наявних боргових зобов`язань за договором купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05.11.2020 року. Також представник зазначив, що у разі залишення його клопотання про закриття провадження у справі без задоволення, то підтримує визнання позову ОСОБА_2 в частині стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства в сумі, з урахуванням сплачених ОСОБА_2 грошових коштів за платіжними інструкціями, доданими до відзиву на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши подане до суду клопотання представника ОСОБА_2 про закриття провадження у справі, судом 11.07.2024 року постановлено ухвалу, якою клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Томашевського Р.М., задоволено. Провадження по цивільній справі №947/34508/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05.11.2020 року закрито. Роз`яснено позивачеві його право на звернення з відповідним позовом за вказаними вимогами в порядку господарського судочинства, у відповідності до норм ГПК України. Розгляд цивільної справи №947/34508/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, вирішено продовжити в порядку цивільного судочинства за правилами ЦПК України.

Щодо позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, суд, заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, вважає позов не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.

Судом з наданих позивачем до суду доказів встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 06 листопада 2020 року була складено розписка, за якою останній підтверджує що позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 258 650,00 грн., які зобов`язався повернути останньому до 31.12.2020 року.

Під час розгляду справи, судом було оглянуто оригінал вказаної розписки та встановлено відповідність наявної в матеріалах справи копії розписки оригіналу та її наявність у позивача по справі.

Стороною відповідача не оспорювалось написання та підписання даної розписки з боку ОСОБА_2 .

Приймаючи вказані обставини, з посиланням на те, що відповідачем ОСОБА_2 не виконано свого обов`язку з повернення отриманих у позику грошових коштів в сумі 258 650,00 гривень, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд зазначає, що особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин.

Так, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Одним з різновидів правочину є договір позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи вищевикладені встановлені обставини, правові норми, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також надаючи оцінку кожному доказу наявному в матеріалах справи окремо так і в сукупності, суд доходить до наступного.

Як вже встановлено, відповідачем ОСОБА_2 06 листопада 2020 року була складено розписка, за якою останній підтверджує, що позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 258 650,00 грн., які зобов`язався повернути останньому в строк до 31.12.2020 року.

Відповідачем ОСОБА_2 не заперечується факт написання і підписання ним вказаної розписки, проте заперечується факт отримання у борг коштів від ОСОБА_1 у розмірі зазначеному у розписці, та заперечується наявність зобов`язань повернути їх позивачеві, як коштів що були отримані в борг, оскільки розписка була написана на підтвердження існуючих грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05 листопада 2020 року.

Виявляючи справжню правову природу укладеної розписки, як документа на підтвердження укладення між сторонами договору позики від 06.11.2020 року, враховуючи оспорення відповідачем факту передання позивачем грошових коштів за цією розпискою та їх реального отримання з боку відповідача, судом враховується наступне.

З наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що дійсно 05 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було також укладено договір купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!», за умовами якого ОСОБА_1 , як продавець, на умовах, передбачених цим договором, відступає шляхом продажу, тобто передає у власність, а покупець ОСОБА_2 приймає у власність частку (корпоративні права на частку) Статутного капіталу ТОВ «ОСНОВА!», у розмірі 25%, яка в грошовому еквіваленті становить 100 000,00 грн., право власності на яку належать продавцю на підставі статуту Товариства.

У відповідності до пункту 4 договору, продаж частки (корпоративних прав на частку) Товариства за погодженням сторін визначені за 258 650,00 грн., із розстроченням платежу, у порядку та у терміни, узгодженими сторонами й закріпленими окремими угодами по Договору.

Відповідно до пункту 5 договору, покупець зобов`язаний за цим договором розрахуватись з продавцем у повному обсязі до 31.12.2020 року з моменту підписання цього договору.

Наступного дня, 06 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на виконання умов вказаного договору купівлі-продажу від 05 листопада 2020 року, складено Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «ОСНОВА!», за умовами якого вбачається, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв частку у статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» у розмірі 25 (двадцять п`ять) % (відсотків), яка в грошовому еквіваленті становить 100 000,00 (сто тисяч) гривень 00 копійок.

Також у відповідності до наданих до суду платіжних інструкцій вбачається, що після укладення вищевказаної розписки та договору, ОСОБА_2 здійснювалось перерахування грошових коштів на рахунок ОСОБА_1 , а саме:

- 21.12.2020 року в сумі 894,46 доларів США, що підтверджується платіжною інструкцією №Р24A829577443C05579 від 21.12.2020 року;

- 29.01.2021 року в сумі 10 000,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №Р24AР24А922372948С46034 від 29.01.2021 року;

- 01.07.2021 року в сумі 10 050,25 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №Р24AР24АС6041 від 01.07.2021 року.

Вказані платіжні інструкції не містять інформації щодо призначення платежу.

В судовому засіданні представником позивача вищевказані факти, як такі що мали місце, не оспорювались. Однак, щодо сплачених відповідачем коштів на рахунок позивача, представником оспорювались доводи сторони відповідача, що дані кошти були сплачені в рахунок зобов`язань за договором позики чи договором купівлі-продажу, а навпаки, з тверджень представника позивача, дані кошти сплачувались ОСОБА_2 за іншими грошовими зобов`язаннями наявними між ним з позивачем, які мали місце між ними до укладення спірного договору позики від 06.11.2020 року та договору купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05.11.2020 року, та які мали місце під час дії цих правочинів.

Однак, будь-яких доказів на підтвердження наявності будь-яких інших грошових зобов`язань між позивачем та відповідачем, крім тих, що виникли внаслідок спірної розписки складеної ОСОБА_2 06.11.2020 року та договору купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05.11.2020 року, до суду представником позивача не надано.

Надаючи оцінку вищевказаним доказам в цілому, судом встановлено, що між сторонами 05.11.2020 року було укладено договір купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05 листопада 2020 року, за яким відповідачем придбана частка у статному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» за ціною 258 650,00 грн., із розстроченням платежу та кінцевим терміном виконання обов`язків по 31.12.2020 року, на виконання умов якого на наступний день 06.11.2020 року, між сторонами було складено відповідний акт приймання-передачі відповідної частки у статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!».

Також судом встановлено, що на наступний день після укладення вказаного договору-купівлі продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05 листопада 2020 року, а саме - 06.11.2020 року, тобто в день укладення між сторонами Акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!», ОСОБА_2 було також складено на ім`я ОСОБА_1 розписку на підтвердження позичення в останнього коштів у розмірі 258 650,00 грн., з терміном їх повернення по 31.12.2020 року.

Визначені ОСОБА_2 у розписці від 06.11.2020 року зобов`язання перед ОСОБА_1 з повернення грошових коштів в сумі 258 650,00 грн., та строк зобов`язань з їх повернення по 31.12.2020 року, як і безпосередньо учасники правовідносин за розпискою, ідентично відповідають розміру грошових зобов`язань взятих на себе ОСОБА_2 та терміну виконання зобов`язань з повернення грошових коштів, які визначені між тими ж самими сторонами: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за укладеним між ними за день до цього договором купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05 листопада 2020 року та у день складення відповідного акту приймання-передачі відповідної частки у статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!», що мало місце 06 листопада 2020 року.

Одночасно судом приймається, що у відповідності до положень частини 5 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», в редакції станом на час підписання акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 06.11.2020 року, для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи:

1) заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі;

2) документ про сплату адміністративного збору;

3) один із таких відповідних документів:

а) рішення загальних зборів учасників (рішення єдиного учасника) товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників;

б) рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю про виключення учасника з товариства;

в) заява про вступ до товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю;

г) заява про вихід з товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю;

ґ) акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю;

д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві;

е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю;

є) структура власності за формою та змістом, визначеними відповідно до законодавства;

ж) витяг, виписка чи інший документ з торговельного, банківського, судового реєстру тощо, що підтверджує реєстрацію юридичної особи - нерезидента в країні її місцезнаходження, - у разі, якщо засновником юридичної особи є юридична особа - нерезидент;

з) нотаріально засвідчена копія документа, що посвідчує особу, яка є кінцевим бенефіціарним власником юридичної особи, - для фізичної особи - нерезидента та, якщо такий документ оформлений без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру, - для фізичної особи - резидента.

Отже, належним документом, станом на 06.11.2020 року, який підтверджував перехід частки у статутному капіталі товариства та слугував підставою для проведення відповідної державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу товариства, був безпосередньо укладений між сторонами - акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 06.11.2020 року, ані договір купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05.11.2020 року.

За наслідком чого, судом є встановленим, що спірна розписка від 06.11.2020 року була складена ОСОБА_2 , яка містить грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 у розмірі та за строками виконання ідентичними до зобов`язань за укладеним між ними договором купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05 листопада 2020 року, та саме в день укладення між ними Акту приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «ОСНОВА!» від 06 листопада 2020 року, як документу що засвідчує наявні зобов`язання за договором купівлі-продажу та в свою чергу був підставою для проведення державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу товариства.

Приймаючи вище встановлені обставини в цілому, судом враховуються пояснення відповідача з приводу того, що ним у спірній розписці від 06.11.2020 року було використано термін «позичив», ані «отримав в борг» грошові кошти, оскільки даною розпискою ОСОБА_2 під час її складання мав намір саме засвідчити наявні грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу частки від 05.11.2020 року, які ідентичні за розміром, строком виконання, враховуючи що договір купівлі-продажу був укладений з відстроченням сплати платежу.

Виявляючи справжню правову природу укладеної розписки, як документа на підтвердження укладення між сторонами договору позики від 06.11.2020 року, при наявному оспорюванні даного факту з боку відповідача, судом враховується, що стороною позивача не надано до суду жодних доказів на підтвердження реального факту передання позивачем відповідачеві 06.11.2020 року грошових коштів в сумі 258650,00 грн. на строк до 31.12.2020 року, як і доказів на підтвердження наявності у позивача відповідних грошових коштів станом на цей період для їх передання в борг відповідачеві, як і доказів на спростування обставин того, що складена відповідачем розписка не є підтвердженням наявних зобов`язань зі сплати грошових коштів за вказаним договором купівлі-продажу, як і доказів на підтвердження тверджень позивача про наявність між сторонами інших грошових правовідносин, а також враховуючи не послідовність дій сторін по справі, оскільки за день до передання 06.11.2020 року позивачем, за його твердженнями, відповідачеві у борг грошових коштів в сумі 258 650,00 грн. на строк до 31.12.2020 року, у відповідача 05.11.2020 року вже виникло зобов`язання зі сплати позивачеві такої ж саме суми грошових коштів на такий саме період на підставі договору купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05.11.2020 року.

Також стороною позивача, враховуючи даний спір та не визнання відповідачем факту реального отримання грошових коштів за складеною розпискою від 06.11.2020 року, додатково не обґрунтовано та не було надано відповіді, в чому полягала необхідність у переданні відповідачеві, в день підписання акту на підтвердження передання частки у статутному капіталі товариства, в борг грошових коштів у такій самій сумі та на такий самий період, як за укладеним з відповідачем за день до цього договором купівлі-продажу від 05.11.2020 року, за яким у відповідача вже виникло зобов`язання сплатити позивачеві таку ж саме суму грошових коштів та на такий саме період з відстроченням платежу.

Верховний суд неодноразово вказував на те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

Розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (ВС/КЦС у справі № 753/11670/17 від 11.06.2021 року).

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у пункті 45 рішення у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «… суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати із співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…».

Також судом приймається, що до одних з основних засад (принципів) цивільного судочинства належить диспозитивність.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи вказані положення, надаючи оцінку вищевказаним доказам та обставинам окремо так і групі доказів в цілому, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», враховуючи послідовність дій сторін по справі під час укладення договору купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05.11.2020 року, Акту приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 06.11.2020 року та складеної відповідачем розписки від 06.11.2020 року, суд вважає не доведеними доводи позивача, що за наявною в матеріалах справи складеною ОСОБА_2 розпискою від 06.11.2020 року, позивачем ОСОБА_1 здійснювалась реальна передача відповідачеві в борг грошових коштів в сумі 258 650,00 грн., а заперечення відповідача про те, що розписка складена відповідачем на підтвердження вже існуючих грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05.11.2020 року є підставними, за наслідком чого спірна розписка від 06.11.2020 року не є доказом та не підтверджує факту укладення між сторонами по справі договору позики від 06.11.2020 року, як окремого і самостійного правочину від вказаного договору купівлі-продажу від 05.11.2020 року.

На підставі викладеного суд доходить до висновку, що між сторонами не виникло боргових зобов`язань за договором позики на підставі складеної відповідачем розписки від 06.11.2020 року, а виникли зобов`язання з приводу оплати вартості предмету договору купівлі-продажу частки (корпоративних прав на частку) в статутному капіталі ТОВ «ОСНОВА!» від 05.11.2020 року.

Ухвалюючи рішення суду в даній справі, судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори.

Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

У контексті дотримання судом стандартів мотивування слід звернути увагу на рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (№ 18390/91, 09.12.1994 року, §29) та «Проніна проти України» (№ 63566/00, 18.07.2006 року, § 23,25), у яких ЄСПЛ зауважив, що у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді.

У рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003 року, § 36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» №4909/04 § 58 ЄСПЛ від 10.02.2010 року вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 § 58 ЄСПЛ від 10.02.2010 року).

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим, подана до суду розписка складена ОСОБА_2 від 06.11.2020 року не підтверджує факту укладення між сторонами саме договору позики, за наслідком чого у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики слід відмовити.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат нарахованих на суму заборгованості за договором позики, суд вважає також не підлягаючими задоволенню, оскільки дані вимоги є похідними та їх задоволення залежить від наслідків розгляду вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, у задоволенні якої суд дійшов до висновку про відмову.

Щодо судових витрат, суд зазначає наступне.

Як вбачається, під час звернення до суду з даним позовом, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3830,00 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені позивачем покладаються на позивача та до відшкодування не підлягають.

Стороною відповідача під час розгляду справи питання та вимоги щодо відшкодування судових витрат не заявлялось.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1-18, 76-89, 141, 212, 229, 235, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 352-354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 12.07.2024 року.

Головуючий Калініченко Л. В.