П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 року м. Київ

Справа № 756/15064/23

Провадження: № 22-ц/824/11399/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Любаренка Ігоря Олеговича в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Белоконної І. В.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кузьмишина Алла Леонідівна, про розірвання договору,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року до суду звернулась ОСОБА_2 із вказаним позовом.

В ході судового розгляду адвокат Денисенко Є.В. в інтересах ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої, просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Заява обґрунтована тим, що предметом спору є розірвання договору довічного утримання (догляду) від 30.11.2022 року, що укладений між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 , відповідно до умов якого у випадку смерті позивача відповідач набуває право відчужити на її квартиру АДРЕСА_1 .Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла позивач ОСОБА_2 . За життя 29.03.2024 вона залишила заповіт, в якому зазначила, що на випадок її смерті робить таке розпорядження: все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що буде належати їй на день її смерті й на те, що вона матиме право за законом, заповідає: ОСОБА_3 .

У зв`язку зі смертю позивача відповідач набуде право за оспорюваним договором довічного утримання від 30 листопада 2022 року. безперешкодно вчинити дії щодо відчуження спірної квартири на користь інших осіб. Відтак, невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2024 року заяву - задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Любаренко І. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою в заяві про забезпечення позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що вищезазначена квартира не входить до кола спадкового майна, а тому право ОСОБА_3 жодним чином не порушується. Окрім того, зазначив, що договір довічного утримання не передбачає правонаступництва у відчужувача. Вказує, що ОСОБА_3 взагалі не є стороною у справі та не мала права подавати заяви про забезпечення позову.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Денисенко Є. В. в інтересах ОСОБА_3 апеляційну скаргу вважав необґрунтованою, зазначив, що повноцінний перехід права власності (володіння, користування, розпорядження) до набувача відбувається після смерті відчужувача. Усупереч вказаному, відповідач не вчинив такі дії, а отже фактично не став власником квартири, яка належала позивачці. Більш того, його право оскаржується у судовому порядку. Тобто, на сьогоднішній день спірна квартира входить до складу спадкового майна. Отже, фактично на сьогоднішній день існує спір про право між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо об`єкта нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні адвокат Любаренко І. О. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, з викладених у ній підстав.

Адвокат Денисенко Є. В. в інтересах ОСОБА_3 апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 30 листопада 2022 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмишиною А. Л., за реєстраційним номером 498.

Відповідно до умов зазначеного договору, відповідач набуває право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Предметом спору у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є розірвання зазначеного договору довічного утримання (догляду) від 30 листопада 2022 року.

29 березня 2024 року ОСОБА_2 залишила заповіт, в якому зазначила, що на випадок її смерті робить таке розпорядження: все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що буде належати їй на день її смерті й на що вона матиме право за законом, заповідає ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 .

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку зі смертю позивача та тривалим проміжком часу для залучення її правонаступника у справі, відповідач набуде право власності на квартиру АДРЕСА_1 за оспорюваним договором довічного утримання (догляду) від 30 листопада 2022 року, тому безперешкодно зможе вчинити дії щодо відчуження спірної квартири на користь інших осіб, відтак невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції з урахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Разом з тим, звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, ОСОБА_3 не була стороною у справі, що суперечить положенням ст. 149 ЦПК України згідно яких, саме учасник справи має звертатися до суду з заявою про забезпечення позову.

Однак, в порушення наведеного, суд на дані обставини уваги не звернув, у зв`язку з чим помилково дійшов висновку про задоволення заяви ОСОБА_3 , яка на той час не приймала участі у справі.

З огляду на той факт, що постановою Київського апеляційного суду від 12.06.2024 року ОСОБА_3 допущено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_2 , а також ураховуючи ту обставину, що ОСОБА_3 є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_2 на все її майно, і такий заповіт не визнаний судом недійсним, на момент розгляду цієї справи існує реальний спір про право на згадану квартиру.

Водночас, у разі невжиття заходів забезпечення позову (скасування їх судом апеляційної інстанції) ОСОБА_1 одразу набуде право на підставі договору довічного утримання здійснити її відчуження третім особам.

Такі обставини можуть спричинити реальну загрозу виконання судового рішення у справі.

Отже, існує наявний зв`язок між одним із заходів до забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист порушеного права правонаступника та його поновлення.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України , порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

З огляду на викладене, ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 05 квітня 2024 року підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали, якою заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову слід задовольнити, накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 .

Доводи відповідача про те, що у даному випадку відсутнє порушення прав ОСОБА_3 , оскільки відповідач став власником спірної квартири з моменту укладення договору довічного утримання (догляду) від 30 листопада 2022 року є помилковими, з огляду на те, що хоч і вважається виникнення такого права з моменту реєстрації відповідного договору, проте право власності за таким договором є обмежене, оскільки набувач не має права до смерті відчужувача продавати майно, дарувати його, міняти, передавати в заставу або у власність іншій особі на підставі іншого правочину.

Інші доводи скаржника про істотне порушення норм процесуального права судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду ухвали та спростовуються зазначеним вище.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Любаренка Ігоря Олеговича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 05 квітня 2024 року скасувати та постановити нову.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 .

Стягувач - ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Боржник - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом.

Строк пред`явлення до виконання три роки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28 червня 2024 року

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура