КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 761/3952/23 Головуючий у суді першої інстанції - Осаулов А.А.
Номер провадження № 22-ц/824/4794/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ГУ ПФУ в м. Києві про зобов`язання вчинити дії, та з урахуванням уточненої позовної заяви (а.с.76-86), просила суд зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату їй, як спадкоємцю, суми страхових виплат за період з 01 грудня 2015 року по 21 вересня 2020 року, належних спадкодавцю ОСОБА_2 , який був її батьком.

Вказувала, що її батько до грудня 2015 року отримував щомісячну страхову виплату по втраті працездатності в результаті професійного захворювання.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, а вона є спадкоємцем за заповітом після смерті батька.

Вказувала, що під час оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2 вона дізналась, що з 01 грудня 2015 року були припинені щомісячні страхові виплати ОСОБА_2 внаслідок закінчення терміну дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

На думку позивача, припинення страхових виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання страхових виплат. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.

Зобов`язано ГУ ПФУ в м. Києві здійснити нарахування та виплату спадкоємцю ОСОБА_1 суми страхових виплат за період з 01 грудня 2015 року по 21 вересня 2020 року, належних спадкодавцю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ГУ ПФУ в м. Києві на користь ОСОБА_1 1073, 60 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Головне Управління Пенсійного фонду України в м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що ОСОБА_2 не було надано довідки на підтвердження підстав виплат йому соціальних платежів, а тому останні були припинені та після 01 грудня 2015 року ОСОБА_2 не звертався з довідкою ВПО й постанова про продовження страхових виплат не виносилась.

Апелянт вказує, що твердження суду про те, що Управління припинило страхові виплати спадкодавцю з підстав, не передбачених законом є хибним, оскільки з такого твердження випливає, що постанови КМУ не є законом і застосовуватись до даних правовідносин не можуть, що суперечить законам України, відповідно до яких постанови та розпорядження КМУ є обов`язковими до виконання.

Разом з тим, хибним є і висновок суду першої інстанції, що підстави для припинення страхових виплат передбачено суто положеннями статті 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», оскільки продовження страхових виплат ВПО регулюється виключно порядками закріпленими постановами КМУ.

Враховуючи зазначене, ГУ ПФУ в м. Києві просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

05 грудня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , у якому не погоджується із доводами апеляційної скарги та просить залишити її вимоги без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Так, представник позивача вказує, що нарахування та проведення страхових виплат урегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який з 01 січня 2015 року діє в редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який визначав відповідно до Конституції України та основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Наголошує, що жодним НПА не передбачено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як ВПО.

При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі ОСОБА_1 , адвокат Рудніцький О.Л. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі ГУ ПФУ у м. Києві, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального права та норм процесуального законодавства, суд врахував правові позиції викладені в постановах об`єднаної палати КЦС ВС, та постановах КЦС ВС. Доводи апелянта вказаних висновків не спростовують та базуються лише на підзаконних нормативних документів, які не є Законами.

Представник відповідача у справі - ГУ ПФУ у м. Києві до суду апеляційної інстанції на розгляд вказаної справи не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений на відповідну електронну адресу, яка зазначена апелянтом при подачі апеляційної скарги ( а.с. 175, 217, 219).

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів розгляну дану справу у відсутність представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, одруження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина на майно.

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 .

27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 .

Згідно відповіді Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 10 березня 2021 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи, та надана на запит державному нотаріусу, ОСОБА_2 перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Єнакієве. З червня 2014 року м. Єнакієве знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. ОСОБА_2 , як внутрішньо переміщена особа, перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати з 01 грудня 2014 року по 30 листопада 2015 року у Правобережному відділенні управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування у м. Києві. З 01 грудня 2015 року відділенням було припинено нарахування щомісячних страхових виплат. З 01 грудня 2015 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 не набув статус ВПО та не звертався із заявою для продовження щомісячних страхових виплат до будь-яких відділень управлінь виконавчої дирекції фонду соціального страхування, тому страхові виплати йому не нараховувались, а отже недоотримані суми страхових виплат відсутні.

Схожу за змістом відповідь надало Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві від 02 лютого 2021 року, на запит ОСОБА_1 , за якою щомісячні страхові виплати ОСОБА_2 припинені з 01 грудня 2015 року у зв`язку з закінченням терміну дії довідки про взяття на облік ВПО відповідно до постанови КМУ №509.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що померлий ОСОБА_2 за життя мав право на нарахування та виплату страхових виплат за період з 01 грудня 2015 року по 21 вересня 2020 року, тому спадкоємець ОСОБА_1 відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за заповітом.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог відповідає з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У справі, яка переглядається позивачка у справі ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом права на отримання в порядку спадкування за заповітом коштів, які підлягали нарахуванню та виплаті її батьку, як особі, який отримував щомісячну страхову виплату по втраті працездатності в результаті професійного захворювання, тобто вказані правовідносини врегульовані Главами 84, 85 ЦК України та положеннями Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Так, згідно з частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодуванню у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", який з 01 січня 2015 року діє у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ та має назву "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначає економічний механізм та організаційну структуру загальнообов`язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Відповідно до підпункту "в" пункту 1 частини першої статті 21 Закону України № 1105-ХІV (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Статтею 40 вказаного Закону (в редакції до 01 січня 2015 року) було передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком.

Відповідно до частини десятої статті 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та пункту 1.10 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 27 квітня 2007 року № 24, належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із обставин справи, а саме те, що батько ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мав право на отримання від держави виплат визначених підпункту «в» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України № 1105-ХІV (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). І до 30 листопада 2015 року зазначені зобов`язання належним чином виконувалися Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Однак, починаючи із 01 грудня 2015 року і до настання смерті ОСОБА_2 вказані кошти не були нараховані ФСС та не були виплачені.

Не дивлячись на звернення ОСОБА_4 відповідач у справі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві, а в подальшому ГУ ПФУ у м. Києві, як правонаступник, відмовився нараховувати та виплачувати страхові виплати, мотивувавши свою відмову ненаданням ОСОБА_2 до Управління ВД ФСС у м. Києві довідки внутрішньо переміщеної особи з 01 грудня 2015 року, що відповідно до Постанови КМУ №595 від 07 листопада 2014 року стало підставою для нарахування та виплати страхових коштів.

Перевіряючи доводи, що викладені в апеляційній скарзі ГУ ПФУ у м. Києві щодо законності припинення нарахування та виплати коштів ОСОБА_2 , колегія суддів враховує, наступне.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

У статті 46 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (у редакції, чинній на час припинення страхових виплат) передбачено випадки припинення страхових виплат і надання соціальних послуг:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з пунктом 3 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 1105-ХІV (у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ) Кабінет Міністрів України визначає особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації).

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи наведено у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Жодним законом України не визначено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18), постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц (провадження № 61-34175св18) та у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц (провадження № 61-6270св18) зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

З огляду на викладене, доводи апелянта про відсутність у Фонду соціального страхування заборгованості перед ОСОБА_2 у зв`язку з припиненням здійснення всіх страхових виплат за страховим випадком з 01 грудня 2015 року через неподання ОСОБА_2 довідки внутрішньо переміщеної особи не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до статті 40 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (в редакції до 01 січня 2015 року) страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком.

ОСОБА_2 мав право на отримання спірних страхових виплат відповідно до вимог Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", наявність підстав для припинення страхових виплат, передбачених статтею 46 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (у редакції, чинній на час прийняття рішення Управління ВД ФСС у м. Києві із 01 грудня 2015 року ), не встановлено.

З огляду на викладене ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_2 , відповідно до положень статей 1218, 1227 ЦК України, пункту 10 частини першої статті 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та пункту 1.10 Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 27 квітня 2007 року № 24, має право на отримання спірних сум у порядку спадкування за заповітом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що, оцінюючи надані ОСОБА_1 докази та встановлені судом обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, тобто ухвалив законне та обґрунтоване рішення суду.

Вказаний спір судом першої інстанції вирішений з врахуванням правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 12 травня 2012 року у справі №243/9109/19 та в постанові Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України в місті Києві залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв