Житомирський апеляційний суд
Справа №276/547/24 Головуючий у 1-й інст. Збаражський А.М.
Категорія 10 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Борисюка Р.М., Трояновської Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №276/547/24 за позовом ОСОБА_1 до Хорошівської селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 23 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Збаражського А.М. в смт Хорошів,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, у якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на земельну ділянку із кадастровим номером :01:001:0301 площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) та на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0300 для ведення особистого селянського господарства площею 0,15 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 2006 році між ним та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості щодо продажу житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, яка розташована біля вказаного будинку кадастровий номер :01:001:0301 площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0300 для ведення особистого селянського господарства площею 0,15 га, на підтвердження чого ОСОБА_2 передав йому оригінал державного акту на землю. Відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку реєстру власником вказаних земельних ділянок є ОСОБА_2 Вказував, що рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 14.11.2022 визнано за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 . Позивач зазначав, що починаючи з 2006 року він добросовісно, відкрито та безперервно володіє земельними ділянками, обробляє їх.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 23 травня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вказує, що починаючи з 2006 року він добросовісно, відкрито, безперервно володіє земельними ділянками, обробляє їх, що підтверджено письмовими доказами. Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності умов у сукупності, які наявні у позивача. А тому, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України позовні вимоги підлягають до задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, так як, судом не в повній мірі досліджені письмові докази, що були долучені до позовної заяви.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає здоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що відповідно до рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 14.11.2022 за ОСОБА_1 визнано право власності за набувальною давністю на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Також у рішенні зазначено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 13.08.2012, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №321410827 від 30.01.2023, на підставі рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 14.11.2022 року зареєстроване право власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна житловий будинок у АДРЕСА_1 , дата реєстрації права власності 26.01.2023 року.

Відповідно до витягу №НВ-020 від 07.12.2020 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, власником земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 кадастровий номер :01:001:0301, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), є ОСОБА_2 , на підставі Державного акту від 11.12.1996 ЖТ 13-15-0011, дата державної реєстрації земельної ділянки 07.12.2020 року.

Відповідно до витягу №НВ-020 від 07.12.2020 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, власником земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:0300, площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства, є ОСОБА_2 , на підставі Державного акту від 11.12.1996 ЖТ 13-15-0011, дата державної реєстрації земельної ділянки 07.12.2020 року.

Згідно копії Державного акта на право приватної власності на землю серії ЖТ №13-15-0011 від 11.12.1996, ОСОБА_2 , який мешкає в АДРЕСА_1 є власником земельної ділянки площею 0,40 га, а саме для будівництва і обслуговування житлового будинку 0,25 га та ведення особистого підсобного господарства 0,15 га.

Відповідно до акта обстеження користування земельною ділянкою від 06.03.2024 року за №40, складеного комісією за участі в.о.старости ОСОБА_3 , депутата Хорошівської ОТГ Прут М.І., власника житлового будинку ОСОБА_1 , було обстежено земельну ділянку, яка розміщена біля житлового будинку в по АДРЕСА_1 , було виявлено, що даною земельною ділянкою користується власник будинку ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку що позивач не довів того факту, що він є добросовісним володільцем, оскільки йому було відомо, що власником земельних ділянок є ОСОБА_2 . Жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 відмовився від земельних ділянок, або ж відчужив їх позивачу, матеріали справи не містять. Твердження позивача про наявність у нього в 2006 році домовленості з ОСОБА_2 щодо продажу земельних ділянок не підтверджується матеріалами справи, а отже доводи позивача про відмову ОСОБА_2 від права власності не знайшли свого підтвердження.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин.

Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18)). Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Зокрема у п. 5,9 вказаної постанови роз`яснено що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Крім того, пунктом 11 цієї постанови визначено, що враховуючи положення ст.ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ.

Позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. При цьому, володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним.

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним є підставою для відмови у задоволенні позову про набуття права власності за набувальною давністю, у порядку, передбаченому ст. 344 ЦК України.

Такий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 та Верховного Суду у постанові від 28.04.2022 року у справі № 449/570/19.

Судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0301, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0300, площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства на праві власності належить ОСОБА_2 , що добре відомо позивачу.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки, оскільки сам по собі факт тривалого користування позивачем спірними земельними ділянками не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю на підставі ст.344 ЦК України.

Разом з тим. колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 , як власник житлового будинку, який розташований на земельній ділянці площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд має право захистити своє право шляхом звернення до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку на підставі ст.120 ЗК України. Такий спосіб захист визначений в постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі №364/515/19 та у постанові Верховного Суду від 12.07.2023 у справі №607/198/22.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням зазначеного ухвалене судом першої інстанції судове рішення є законними та обґрунтованими та не підлягає скасуванню.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 11 липня 2024 року.

Головуючий

Судді