ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1278/24 Справа № 183/3086/23 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Барильської А.П., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про встановлення особи, встановлення факту постійного проживання на території України, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення особи, встановлення факту постійного проживання на території України. Заінтересованою особою визначила Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області.

Вказувала, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт.Новоекономічне Красноармійського (після перейменування - Покровського) району Донецької області, є особою ромської національності, була зареєстрована та постійно проживала на території України у будинку, що належав її матері, розташований у АДРЕСА_1 . Навчання в загальноосвітній школі, середньо-спеціальних та вищих навчальних закладах не проходила, освіту/професію не отримувала, з самого дитинства та практично все життя працювала неофіційно, пастухом, займалась випасом рогатої тварини (корів). Перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 06 квітня 1977 року до 23 грудня 1991 року, у зв`язку з чим змінювала прізвище на ОСОБА_3 , а після розірвання шлюбу знов на ОСОБА_4 . Народила двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Свідоцтво про народження видане повторно 29 листопада 2022 року Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), серії НОМЕР_1 . Актовий запис про народження №12 від 01 січня 1958 року, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Димитровського міського управління юстиції у Донецькій області. Вона мала паспорт громадянина СРСР, у якому помилково її дата народження була зазначена як ІНФОРМАЦІЯ_1 та який вона втратила у березні 2021 року у м.Маріуполь.

Зазначала, що встановлення її особи є вкрай важливим для неї, оскільки саме від нього залежить оформлення паспорту. Станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року вона не може підтвердити офіційними документами своє проживання на території України, однак її постійне проживання на території України станом на 1991 року можуть підтвердити свідки.

Посилаючись на те, що на теперішній час вона не має жодних документів, що підтверджують її особу, крім того, наявні розбіжності у даті народження у свідоцтві про народження та у паспорті, який їй був виданий як громадянину СРСР та втрачений, на її звернення до Новомосковського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо встановлення її особи з подальшим оформленням паспорта громадянина України, отримала відповідь, що особу не встановлено, належність до громадянства України не визначено, просила суд встановити особу заявника ОСОБА_4 (прізвище після укладення шлюбу - ОСОБА_3 , в період з 17 квітня 1978 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 ) ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженки селища міського типу Новоекономічне Красноармійського (після перейменування - Покровського) району Донецької області; встановити, що ОСОБА_8 , в період з 17 квітня 1978 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 ) ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка селища міського типу Новоекономічне Красноармійського (після перейменування - Покровського) району Донецької області та ОСОБА_8 , в період з 17 квітня 1978 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 ) ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка селища міського типу Новоекономічне Красноармійського (після перейменування - Покровського) району Донецької області фактично є однією і тією ж особою, вірною датою народження якої є ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_4 (прізвище після укладення шлюбу - ОСОБА_3 , в період з 17 квітня 1978 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 ) ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження смт.Новоекономічне Красноармійського (на теперішній час - Покровського) району Донецької області, відповідно до фотозображення, що містяться у Формі №1 від 10 квітня 1978 року та у Формі №1 від 19 червня 1992 року. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні її заяви про встановлення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_8 , в період з 17 квітня 1978 року до 23 червня 1992 року) ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, заявниця ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити вказані вимоги заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона все життя проживала на території України, працювала неофіційно. Як станом на 1978 рік так і станом на 1992 рік була зареєстрована та проживала у м.Маріуполі, що можуть підтвердити свідки. Була документована паспортом громадянина СРСР, який втратила. Нею надано достатньо доказів для задоволення заяви в частині її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

02 січня 2024 року Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області надало відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволення заяви, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказували, що жодних належних та допустимих доказів свого постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року заявниця не надала. Просили рішення в частині встановлення особи скасувати та ухвалити нове, де вважати вірним, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , одна і та ж сама особа.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області визнана неподаною та повернута, у зв`язку з чим прохальна частина відзиву про скасування рішення в частині встановлення особи та ухвалення нового, де вважати вірним, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , одна і та ж сама особа, не заслуговує на увагу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що в обґрунтування поданої заяви про встановлення особи заявниця ОСОБА_1 посилається на те, що внаслідок відсутності у неї документу, що посвідчує особу, вона не має можливості оформити паспорт громадянина України.

На підтвердження заяви про встановлення особи подала до суду повторне свідоцтво про народження, повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, дві Форми №1 про документування паспортом громадянина СРСР.

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим повторно, ОСОБА_10 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 01 січня 1958 року зроблений актовий запис №12. Місце державної реєстрації Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Димитровського міського управління юстиції у Донецькій області. Дата видачі повторного свідоцтва 29 листопада 2022 року.

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №8 від 20 грудня 2022 року, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження №12, дата складання 01 січня 1958 року, орган державної реєстрації актів цивільного стану, що склав актовий запис: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Димитровського міського управління юстиції у Донецькій області, документ, що підтверджує факт народження дитини: довідка Новоекономічної лікарні від 13 грудня 1957 року.

Згідно з формою №1, установлено, що фізична особа, фотозображення якої міститься у нижньому лівому куті зазначеної форми, є громадянкою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження Н.Економічне Красноармійського району Донецької області, ІНФОРМАЦІЯ_6 документована паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_3 , у зв`язку з заміною паспорта через зміну прізвища з « ОСОБА_4 » внаслідок укладання шлюбу. Місце проживання зазначено як « ОСОБА_12 ,20». Ця форма також містить відмітку від 01 липня 1992 року про обмін прізвища на « ОСОБА_4 ».

Відповідно до Форми №1, яка містить фотозображення у нижньому лівому куті зазначеної форми, установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження Н.Економічне Красноармійського району Донецької області, розлучена, проживає у АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 документована паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_4 , у зв`язку з заміною паспорта через зміну прізвища з ОСОБА_3 .

Крім того, суд урахував, що особу заявниці підтвердили свідки, допитані у судовому засіданні, зокрема сестри заявниці - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . При цьому, суд вважав, що розбіжності в даті народження заявниці, зазначеній у свідоцтві про народження та Формах №1, не виключають приналежності цих Форм №1 заявнику, оскільки у них збігаються прізвище, ім`я та по батькові заявниці, відомості про особу, яка є матір`ю заявниці, а факт народження заявниці саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не ІНФОРМАЦІЯ_1 , окрім свідоцтва про народження, підтверджується і показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні.

На звернення ОСОБА_1 з заявою про встановлення особи з подальшим оформленням паспорта громадянина України, листом Новомосковського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 14 квітня 2023 року №1235-941/1235-23 повідомлено, що проведеною за заявою перевіркою не встановлено особу ОСОБА_1 , належність до громадянства України не визначено. Рекомендовано для встановлення особи та встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або юридичного факту проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року звернутися до суду.

З огляду на викладене, дослідивши надані заявницею докази на підтвердження її особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог заявниці в частині та встановлення її особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження смт. Новоекономічне Красноармійського (на теперішній час - Покровського) району Донецької області, відповідно до фотозображення, що містяться у Формі №1 від 10 квітня 1978 року та у Формі №1 від 19 червня 1992 року.

З зібраних у справі доказів судом не установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року, постійно (безперервно) проживала на території України. Так, досліджені судом форми №1, датовані 1978 роком та 1992 роком, не свідчать про те, що заявник протягом усього періоду з 1978 до 1992 року проживала у АДРЕСА_1 , зокрема і станом на зазначені дати, як вона про це зазначає у своїй заяві. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували факт, про встановлення якого просить заявниця, судом не установлено. Показання свідків у цій справі не можуть бути єдиним доказом на підтвердження факту проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року, в тому числі і з огляду на те, що свідки плутаються у своїх показаннях щодо років, про які давали показання, як вони зазначили, через те, що не мають освіти, тому в задоволенні заяви в частині встановлення юридичного факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року суд відмовив.

Щодо вимоги «встановити, що ОСОБА_4 (прізвище після укладення шлюбу - ОСОБА_3 , в період з 17 квітня 1978 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 ) ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка селища міського типу Новоекономічне Красноармійського (після перейменування - Покровського) району Донецької області та ОСОБА_4 (прізвище після укладення шлюбу - ОСОБА_3 , в період з 17 квітня 1978 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 ) ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка селища міського типу Новоекономічне Красноармійського (після перейменування - Покровського) району Донецької області фактично є однією і тією ж особою, вірною датою народження якої є ІНФОРМАЦІЯ_1 », суд дійшов висновку, що зазначений факт не створює жодних правових наслідків для заявниці, а тому у задоволенні цієї вимоги відмовив.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 оскаржує рішення лише в частині відмови в задоволенні заяви про встановлення юридичного факту її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, та погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети ні.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1,2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1,2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, із 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

У даній справі заявниця ОСОБА_1 , посилаючись на статтю 3 Закону України «Про громадянство України», просила суд встановити факт її постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України.

Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те,

що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство» і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18 (провадження №61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі №523/14707/19 (провадження №61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі №756/16751/21 (провадження №61-5793св23).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Одним із принципів цивільного судочинства,є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України), за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявницею не надано жодних доказів свого проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та або на 13 листопада 1991 року, що є її процесуальним обов`язком, та доводи приведені в апеляційній скарзі даних висновків не спростовують.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарги підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Барильської А.П.

Макаров М.О.