Провадження №: 2/336/292/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Звєздової Н.С.,

за участі секретаря судового засідання Іванченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Запоріжжі у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРЕДО» про стягнення пені, інфляційних страт, трьох відсотків річних за час прострочення виплати страхового відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку,

за відсутності сторін,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому у зв`язку з простроченням виплати страхового відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку, просить стягнути з відповідача на свою користь: інфляційні втрати 37 150,00 гривень та три відсотки річних 5 802,74 гривні, а разом стягнути 42 952,74 гривні.

Позов обґрунтовує тим, що в 2017 році при відкритті карткового рахунку в АТ КБ «Приватбанк» його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , уклали договори страхування, в тому числі і від нещасних випадків, з ТДВ СК «КРЕДО». Виплата в разі смерті застрахованої особи складала 50 000 грн. 06.12.2020 батьки трагічно загинули внаслідок отруєння чадним газом. Кримінальне провадження за фактом смерті батьків було закрито, їх смерть визнана нещасним випадком. Будучи єдиним спадкоємцем після смерті батьків позивач 16.12.2020 звернувся до відділення АТ КБ «Приватбанк», як посередника при укладанні договору страхування та представника страхової компанії, для того, щоб подати необхідні документи для повідомлення про нещасний випадок. Але працівник банку повідомив про те, що подавати відповідні заяви потрібно буде після того, як пройде 6 місяців після смерті батьків і будуть документи про те, що саме позивач є спадкоємцем. 10.06.2021 було отримано свідоцтва про право на спадщину після смерті батьків та вже 11.06.2021 позивач повторно звернувся до відділення АТ КБ «Приватбанк» та подав заяву про виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами згідно договорів страхування батьків. Так як відповідь відповідачем на подану позивачем заяву не була надана, він неодноразово телефонував в страхову компанію, де йому повідомили про те, що за договором страхування на ім`я ОСОБА_3 необхідно надати додаткові документи, а за договором страхування на ім`я ОСОБА_2 пропущено строк для подання заяви на виплату. Проте, вказані заяви були подані одночасно. Тому 13.07.2021 він повторно подав заяву про виплату страхового відшкодування після смерті батька, на яку отримав відповідь від 14.07.2021 про те, що у виплаті страхового відшкодування відмовлено з підстав пропуску строку повідомлення страховика про настання події без поважних причин (п.4.1.4 Умов страхування до даного договору). Відмова щодо виплати страхового відшкодування за договором страхування на ім`я матері надана не була. Вважаючи дії відповідача незаконними, позивач в січні 2022 року звернувся до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування за двома страховими випадками. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2022 позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача стягнуто суму страхового відшкодування у розмірі 50 000 гривень за договором страхування від 18.11.2017, укладеного на ім`я ОСОБА_2 . Рішення суду було виконано в примусовому порядку і гроші в сумі 50 000 грн. надійшли на рахунок 20.04.2023. В частині стягнення суми відшкодування за договором страхування на ім`я ОСОБА_3 судом було відмовлено в зв`язку з тим, що відсутнє рішення страхової компанії щодо відмови у виплаті страхового відшкодування. Тому позивач повторно звернувся до відповідача щодо прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування або виплату страхового відшкодування та отримав відповідь від 08.05.2023 про те, що Страхова компанія очікує Постанову від 09.12.2020 про закриття кримінального провадження, яку позивач отримавши в поліції негайно направив страховику. 15.06.2023 на його рахунок від СК «КРЕДО» надійшли грошові кошти в розмірі 49 800 грн. Всі вказані обставини свідчать про те, що відповідачем безпідставно не виплачувалися страхові суми в період з 11.06.2021 і до виплати страхових відшкодувань відповідно 20.04.2023 та 15.06.2023 року. Рішенням суду було встановлено, що відмова у виплаті страхового відшкодування на ім`я батька була безпідставною, оскільки позивач вчасно звернувся та подав всі необхідні документи. Щодо страхового відшкодування на ім`я матері, то всі документи також були надані вчасно, але відповідач не приймав рішення щодо виплати, а позивачу не було запропоновано надати додаткові документи. Крім того, відповідач також самостійно не витребував необхідні документи для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування. Таким чином, оскільки страхове відшкодування не було виплачено вчасно з вини СК «Кредо», то відповідач повинен сплатити інфляційну суму за період з 01.07.2021 по 31.03.2023 та з 01.07.2021 по 31.05.2023 у сумі 37 150 грн., а також 3% річних за період з 11.06.2021 по 30.04.2023 та з 11.06.2021 по 14.06.2023 у сумі 5 802, 74 грн., що разом становить 42 952,74 грн.

Ухвалою суду від 11.07.2023 відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.

31.07.2023 на електронну пошту суду надійшов відзив, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що рішенням суду від 07.11.2022 позов ОСОБА_1 задоволено частково та на його користь стягнуто з ТДВ СК «КРЕДО» суму страхового відшкодування у сумі 50 000,00 грн. за договором страхування від 18.11.2017, укладеним на ім`я ОСОБА_2 . В іншій частині позову відмовлено, 19.04.2023 на виконання постанови державного виконавця відділу Шевченківського ВДВС у місті Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса) від 18.04.2023 ТДВ СК «КРЕДО» сплатило на користь позивача 55 368,75 грн., на рахунок Шевченківського ВДВС у місті Запоріжжі. Щодо стягнення страової виплати за договором добровільного страхування від нещасних випадків від 13.11.2018, укладеного на ім`я ОСОБА_3 суд прийшов висновку, що позовні вимоги були передчасними, адже рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування відповідачем не приймалось. Посилаючись на 1.3.8 Умов страхування до договору страхування, відповідач скористався своїм правом та зупинив остаточний розгляд справи до закінчення розслідування та судового розгляду або невинуватості Страхувальника (Застрахованої особи) або Вигодонабувача (спадкоємця) та відклав прийняття остаточного рішення страховою компанією по випадку 06.12.2020, про що складено Страховий акт від 23.07.2021. Тільки 01.05.2023 відповідач отримав листа від позивача з проханням здійснити виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування від нещасних випадків у відношенні ОСОБА_3 08.05.2023 відповідач надав відповідь на неодноразове звернення позивача, по події, яка сталась 06.12.2020, що страхова компанія чекає від нього постанову про закриття кримінального провадження. 12.06.2023 засобами поштового зв`язку позивач надіслав відповідну постанову від 09.12.2020. 15.05.2023 відповідач у добровільному порядку сплатив страхове відшкодування згідно умов договору, в розмірі 49 820,00 грн. Позивачу, неодноразово повідомлялось, в листах ТДВ СК «КРЕДО» та в телефонному режимі, про необхідність надати до Страховика документи компетентних органів, а також Постанову про закриття кримінального провадження. Про що також було зазначено Відповідачем в відзиві по справі № 336/205/22. Крім того, в мотивувальній частині судового рішенні у справі № 336/205/22 зазначено, що «позивач наполягає на тому, що у телефонному режимі 11.06.2021, йому повідомили, що за договором страхування відносно ОСОБА_3 йому потрійно падати додаткові документи».

Додатково у відзиві зазначено, що позивач не посилається на жодні норми та статті Закону, вимагає сплатити інфляційну суму та 3% річних, при цьому надає необґрунтований розрахунок сум. Так, по стягненню інфляційних втрат та 3% річних по договору добровільного страхування від нещасних випадків № DNPPNS-18AD18K (застрахована особа - ОСОБА_3 ) слід зазначити, що відповідач, повністю заперечує щодо заявлених вимог, оскільки вказані вимоги є похідними вимогами від задоволення вимог про стягнення страхового відшкодування і можуть бути задоволені лише у разі встановленим порушеного права позивача з боку відповідача при здійсненні відмови у виплаті страхового відшкодування. Але з рішення суду у справі № 336/205/22 вбачається, що Страховик не відмовляв у виплаті страхового відшкодування, а відклав її на підставі п. 1.3.8. умов страхування до договору страхування і вже 15.06.2023 та 16.06.2023, добровільно, за заявою позивача, а не на підставі рішення суду, здійснив виплату страхового відшкодування. З огляду на відсутність спору у свою чергу виключає можливість звернення до суду оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту по договору добровільного страхування від нещасних випадків № DNPPNS-18AD18K. Позивачем було втрачено право на судовий захист у частині стягнення основної заборгованості, оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2022 року у справі № 336/205/22 ним не оскаржувалось та набрало законної сили 08.12.2022. За таких обставин вимоги Позивача про стягнення з Відповідача суми інфляції та 3 % річних у вказаних сумах за договором № DNPPNS-18AD18К, не підлягають задоволенню. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних за договором добровільного страхування від нещасних випадків № № DNHENS-17AI1PC (застрахована особа - ОСОБА_2 ) зазначив, що рішенням 07.11.2022 було стягнуто з ТДВ СК «КРЕДО» на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 50 000,00 грн., оскільки 13.07.2021 страховим актом № Z216DPB70000MX було відмовлено у виплаті такого відшкодування, а тому тільки починаючи з 14.07.2021 (дата початку розрахунку починається з наступного дня після відповідної календарної дати) у відповідача виникає обов`язок щодо здійснення страхового відшкодування по 19.04.2023 року (дата фактичного виконання). З огляду на вказане, за період з 14.07.2021 - 19.04.2023 інфляційні втрати становлять 17597,93 гривень, а 3% річних складають 2650,69 гривень, що разом становить 20 248,69 грн.

15.08.2023 позивачем подано відповідь на відзив, у якій просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішенням суду було встановлено, що відповідач незаконно відмовив у виплаті страхового відшкодування по Договору, укладеному з ОСОБА_2 , а тому відповідачем було порушено виконання грошового зобов`язання, тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних є законними та обґрунтованими, розраховані правильно по момент перерахування коштів на виконання судового рішення. Щодо виплати страхового відшкодування на ім`я ОСОБА_3 , то відповідач незаконно затягував виплату вказаних грошових коштів, оскільки батьки загинули одночасно за одних і тих же обставин, всі заяви та необхідні документи позивач направляв одночасно, тому відповідач мав всі необхідні документи для розгляду заяви та прийняття рішення. Про існування страхового акту № 2215В1В7000007 від 23.07.2021 про відкладення рішення про виплату страхового відшкодування на підставі п. 1.3.8 Умов страхування до договору страхування відповідач його не повідомив. До того ж Страховик не направляв жодних листів з пропозицією надати якісь додаткові документи.

24.08.2023 ухвалою суду у відповідача було витребувано матеріали страхових справ у відношенні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Витребувані докази надійшли до суду 19.09.2023.

Позивач в судове засідання не з`явився. Надав заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. У відзиві просив розгляд справи проводити без їх участі.

Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України.

Дослідивши позовну заяву, долучені до неї письмові докази, матеріали страхових справ по договорам добровільного страхування від нещасних випадків від 18.11.2017 №DNHENS-17AI1PC та від 13.11.2018 № DNPPNS-18AD18K, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 2 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування», статтею 979 Цивільного кодексу України визначено, що договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (надати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг.

Згідно з частиною 3 статті 16 Закону України «Про страхування», договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Статтею 982 ЦК України визначено, що істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про страхування», страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Частиною 1 статті 988 ЦК України передбачено, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором особистого страхування здійснюється незалежно від сум, що виплачуються за державним соціальним страхуванням, соціальним забезпеченням, а також від відшкодування шкоди. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акту (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2022 (справа №336205/22), частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 та на його користь з ТДВ «СК «КРЕДО» стягнуто суму страхового відшкодування у розмірі 50 000,00 гривень за договором страхування № DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017, укладеного на ім`я ОСОБА_2 . В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Крім того з відповідача ТДВ «СК «КРЕДО» стягнуто в дохід держави судовий збір у розмірі 500,00 грн.

Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 08.12.2022.

Рішенням від 07.11.2022 встановлено, що 18.11.2017 між ОСОБА_2 (батько позивача) та ТДВ «Страхова компанія «Кредо» укладено договір (поліс) № DNHENS-17AI1PC добровільного страхування від нещасних випадків, відповідно до п.5 якого розмір страхової виплати становить 50 000,00 грн., строк дії (п. 7) становить 12 місяців; договір вважається продовженим на такий самий строк у разі сплати наступних страхових платежів, якщо жодний з учасників Договору страхування не заявить про бажання його припинити.

Пунктом 4.2 договору встановлено, що згідно з умовами договору і правил страхування, страховик (ТДВ СК «Кредо») зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачеві, а страхувальник зобов`язується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору і правил страхування.

13.11.2018 аналогічний Договір № DNPPNS-18AD18K укладено між ОСОБА_3 (мати позивача) та відповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок токсичної дії оксиду вуглецю настала смерть обох страхувальників, що підтверджується свідоцтвами про смерть від 08.12.2020 серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 та довідками про причину смерті.

У зв`язку із смертю батьків ОСОБА_1 звернувся до страхового агента АТ КБ «ПРИВАТБАНК», однак в йому в усній формі було відмовлено в прийнятті заяви про виплату страхового відшкодування з тих підстав, що він є спадкоємцем застрахованих осіб, а не страхувальником, а тому він повинний подавати відповідні заяви після 6 місяців після смерті батьків разом із документами, що підтверджують його право на спадщину.

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 10.06.2021.

11.06.2021 отримавши свідоцтва про спадщину від 10.06.2021, позивач повторно звернувся до страхового агента, подавши відповідні заяви.

Подача заяви про страхову виплату від 11.06.2021 стосовно застрахованої особи ОСОБА_3 підтверджується наданими Страховиком письмовими доказами.

Страховик не заперечує здійснення страхових платежів за вказаними договорами (внесення таких платежів також підтверджується п. 2.5 страхових актів, що надані відповідачем) та чинність договорів страхування станом на день смерті страхувальників.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 11.06.2021 позивач подав заяву про страхову виплату від 11.06.2021 стосовно застрахованої особи ОСОБА_3

23.07.2021 страховиком було складено страховий акт № Z215B1B7000007 відповідно до п. 3.1 якого смерть ОСОБА_3 кваліфікується як смерть від нещасного випадку, однак рішення про виплату страхового відшкодування відкладено на підставі п. 1.3.8 Умов страхування до договору страхування (до завершення досудового розслідування кримінального провадження та судового розгляду).

13.07.2021 страховиком було складено страховий акт № Z216DPB70000MX, відповідно до якого ТДВ СК «КРЕДО» визнало смерть застрахованої особи ОСОБА_2 не страховою подією через порушення строків повідомлення страховика про страхову подію, встановлених п. 3.1 Умов страхування до договору страхування, а також ненаданням заявником документів, що підтверджують настання страхового випадку, а тому у виплаті страхового відшкодування було відмовлено.

Відповідач надав суду копію заяви позивача про страхову виплату стосовно застрахованої особи ОСОБА_2 від 13.07.2021. Письмові докази щодо направлення позивачем аналогічної заяви раніше 11.06.2021 відсутні, проте позивач наполягає на тому, що у телефонному режимі 11.06.2021 року йому повідомили, що за договором страхування відносно ОСОБА_3 йому потрібно надати додаткові документи, а за договором страхування на ім`я ОСОБА_2 , нібито, пропущений строк на звернення. Тому 13.07.2021 позивач повторно подав заяву про виплату страхового відшкодування за фактом смерті ОСОБА_2 .

Суд вважає, що такі твердження позивача щодо первісного звернення до страхової компанії 11.06.2021 саме з двома заявами про страхову виплату стосовно застрахованих осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідають дійсності, оскільки смерть застрахованих осіб мала місце в один день, також в один день (10.06.2021) позивачем отримано свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відтак позивач не мав будь-якого сенсу подавати відповідні заяви у різні дні.

Виходячи з системного аналізу вищевказаних норм права, якими врегульовано правовідносини сторін, слід наголосити на тому, що несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови від страхового відшкодування, а лише в тому випадку, коли воно позбавляє страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, тобто якщо буде доведено, що відсутність у страховика відомостей про це могло вплинути на його обов`язок виплатити страхове відшкодування.

З огляду на обставини справи суд вважає, що посилання відповідача на пропуск позивачем строку для звернення до страхової компанії з заявою про страхову виплату стосовно застрахованого ОСОБА_2 як на підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування, не можуть впливати на зобов`язання страховика щодо виплати страхового відшкодування, оскільки за вказаних обставин таке порушення положень договору спадкоємцем страхувальника не перешкоджає страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком.

Крім пропуску строку заявником відповідач, відмовляючи у виплаті страхового відшкодування, послався на таку підставу, дослівно: «Немає документiв = [ Згідно з п.п. 1.2.6, 3.2., 3.3. Умов страхування до Договору Страхувальник (Застрахована особа) повинен надати документи, що підтверджують факт та обставини настання страхового випадку. Згідно п. 1.3.1. Страховик має право вимагати від Страхувальника надання необхідної інформації та документів, мають значення для оцінки ступеня страхового ризику. У зв`язку з тим, що Страхувальником (Застрахованою особою) не надані відповідні Документи, зазначені п.3.3. Умов страхування, дана подія не може бути B кваліфікована як страхова подія, з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити страхову виплату.]».

Між тим позивач подав страхувальнику усі документи передбачені п. 3.3 Умов страхування до договору добровільного страхування від нещасних випадків, які можуть бути в його розпорядженні, щодо страхової події, зокрема: довідку про причину смерті застрахованої особи, свідоцтво про її смерть.

Як посилається сам відповідач в страховому акті, згідно з п. 1.3.1 страховик має право вимагати від страхувальника надання необхідної інформації та документів, мають значення для оцінки ступеня страхового ризику. Проте таких дій відповідач не вчинив, не витребував документи, які вважав необхідними, від позивача, не зробив також і запитів до правоохоронних чи інших органів про відомості, пов`язані із страховим випадком, відповідно до положень ч. 2 ст. 25 Закону України «Про страхування».

Закон України «Про страхування» пов`язує обов`язок страховика здійснити відшкодування саме із настанням страхового випадку, а не з наданням певних доказів страхувальником на підтвердження чи спростування обставин події страхового випадку. Всі сумніви щодо того, чи є подія страховим випадком, страховик має можливість підтвердити або ж спростувати, однак ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО» не вчинило таких дій, формально відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування.

Відтак, позовні вимоги про стягнення ТДВ «СК «КРЕДО» страхового відшкодування за договором № DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017 підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги щодо стягнення із відповідача страхового відшкодування за договором № DNPPNS-18AD18K, суд доходить висновку, що такі вимоги є передчасними, адже рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, яке відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України «Про страхування» може бути оскаржено в судовому порядку, ТДВ СК «КРЕДО» не приймалося, страховим актом № Z215B1B7000007 від 23.07.2021 рішення про виплату страхового відшкодування відкладено на підставі п. 1.3.8 Умов страхування до договору страхування, а тому в задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Положеннями ч.1, 4 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач, звертаючись з вказаним позовом до суду, посилався на те, що відповідачем навмисно були здійснені дії, щодо відмови у вчасній виплаті страхового відшкодування за договорами добровільного страхування від нещасних випадків від 18.11.2017 №DNHENS-17AI1PC та від 13.11.2018 № DNPPNS-18AD18K, укладеними між його померлими батьками та відповідачем, що призвело до затягування здійснення таких виплат. Крім того, виплати Страховиком були здійснені вже після прийняття рішення від 07.11.2022 по справі 336/205/22. Щодо страхового відшкодування на ім`я матері, то всі документи також були надані вчасно, але відповідач не приймав рішення щодо виплати, а йому як спадкоємцю не було запропоновано надати додаткові документи. Крім того, відповідач також самостійно не витребував необхідні документи для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування. Таким чином, оскільки страхове відшкодування не було виплачено вчасно з вини ТДВ СК «КРЕДО», то відповідач повинен сплатити по обом договорам інфляційну суму за період з 01.07.2021 по 31.03.2023 та з 01.07.2021 по 31.05.2023 у сумі 37 150 грн., а також 3% річних за період з 11.06.2021 по 30.04.2023 та з 11.06.2021 по 14.06.2023 у сумі 5 802, 74 грн., що разом становить 42 952,74 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що всі дії Страховика щодо відкладення здійснення страхової виплати, були здійснені в рамках Закону та передбачені п.1.3.8. Умов страхування до договору, а тому зупинив остаточний розгляд справи до закінчення розслідування та судового розгляду або невинуватості Страхувальника (Застрахованої особи) або Вигодонабувача (спадкоємця) та відклав прийняття остаточного рішення страховою компанією по випадку 06.12.2020 року, про що складено Страховий акт від 23.07.2021 № 2215В1В7000007. Тому саме в цій частині позовних вимог було відмовлено рішенням суду.

Обґрунтовуючи свої заперечення щодо позовних вимог, про відкладення здійснення страхової виплати, та зупинення остаточного розгляду справи до закінчення розслідування та судового розгляду або невинуватості Страхувальника (Застрахованої особи) або Вигодонабувача (спадкоємця), представник відповідача посилався на п. 1.3.8. Умов страхування до договору добровільного страхування від нещасних випадків.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що кримінальне провадження №0000873 від 07.12.2020, відкрите за фактом смерті батьків позивача було закрите постановою слідчого Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Страшко О.В. від 09.12.2020.

Тобто, на день складення Страхового акту від 23.07.2021 № 2215В1В7000007, кримінальне провадження вже було закрито.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до пп. 1.3.2 п.1.3. розділу 3 Умов страхування до Договору страхування та абзацу 4 ст. 25 Закону України «Про страхування», у разі необхідності страховики можуть робити запити про відомості, пов`язані із страховим випадком, до правоохоронних органів, банків, медичних закладів та інших підприємств, установ і організацій, що володіють інформацією про обставини страхового випадку, а також можуть самостійно з`ясовувати причини та обставини страхового випадку.

Проте, з матеріалів справи не вбачається, що відповідач під час розгляду заяв позивача про виплату страхового відшкодування, а також під час перебування справи на розгляді в суді, із запитами про відомості, пов`язані із страховим випадком, звертався до правоохоронних органів з запитом про надання відповідної інформації.

Крім того, надані відповідачем Умови страхування до договору добровільного страхування від нещасних випадків не містять положення про обов`язковість надання таких доказів саме застрахованою особою, або її представником (спадкоємцем).

У Договорі страхування №DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017 (застрахована особа ОСОБА_2 ) та №DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 (застрахована особа ОСОБА_3 ) та Умовах страхування відсутні дані стосовно того, що в разі настання страхового випадку (смерті Застрахованої особи внаслідок нещасного випадку) до заяви про страхову виплату обов`язково повинно бути додано постанову органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження.

За відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані особі Правила страхування, відсутності в Договорі страхування домовленості сторін, що в разі настання нещасного випадку обов`язковою умовою для отримання страхової виплати є надання постанови органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження, надані відповідачем Умови страхування, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Застрахованим Договору страхування, оскільки названі документи достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Також у цій справі неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Правила страхування в ТДВ «СК «КРЕДО», що розміщені на офіційному сайті відповідача могли піддаватись змінам самим Товариством в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто відповідач міг додати до відзиву Правила страхування в ТДВ «СК «КРЕДО» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для його позиції у справі.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Застрахованій особі Умови страхування в ТДВ «СК «КРЕДО», відсутність у Договорах страхування №DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017 (застрахована особа ОСОБА_2 ) та №DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 (застрахована особа ОСОБА_3 ) домовленості сторін про обов`язкове надання такої постанови про закриття кримінального провадження, надані відповідачем Умови страхування в ТДВ «СК «КРЕДО» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з померлими батьками позивача Договорами страхування, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Суд також вказує, що з урахуванням приписів частини шостої статті 81 ЦПК України, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

При цьому відповідно до положень ч.2, ч.3 ст.25 Закону України «Про страхування», у разі необхідності страховик може робити запити про відомості, пов`язані із страховим випадком, до правоохоронних органів, банків, медичних закладів та інших підприємств, установ і організацій, що володіють інформацією про обставини страхового випадку, а також можуть самостійно з`ясовувати причини та обставини страхового випадку; а підприємства, установи та організації мають обов`язок надсилати відповіді страховикам та запити про відомості, пов`язані із страховим випадком.

Разом з тим, у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком.

Тобто, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку або надання ним неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку можуть бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування лише у тому разі, якщо вони позбавили страховика можливості встановити, чи є ця подія страховим випадком.

У системному зв`язку з п.5 ч.1 ст.989 ЦК України, яким на страхувальника покладено обов`язок повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором, правове значення має повідомлення страховика про настання страхового випадку у строк, який дає страховику можливість дослідити обставини справи та дійти висновку про визнання його страховим випадком чи відмову в ньому.

Тобто, виходячи зі змісту вказаних норм можна зробити висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку.

Зокрема, несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови від страхового відшкодування, а лише в тому випадку, коли воно позбавляє страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, тобто якщо буде доведено, що відсутність у страховика відомостей про це могло вплинути на його обов`язок виплатити страхове відшкодування.

Таку саму правову позицію щодо несвоєчасного повідомлення страховика про страховий випадок як підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування висловив і Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 19 своєї Постанови № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

З огляду на вищевказане, суд приходить до вмотивованого висновку про те, що позивачем вчасно було здійснено повідомлення Страховика про настання страхового випадку та надано всі необхідні документів, які були передбачені договорами страхування №DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017 та №DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018.

Проте, відповідачем в порушення дії чинного законодавства, виплата страхового відшкодування була здійснена не вчасно, після набрання рішення Шевченківського районного суду від 07.11.2022 у справі № 336/205/22 законної сили та звернення його до примусового виконання.

Вказані обставини дають суду підстави прийти до вмотивованого висновку про те, що відповідачем були вчинені дії, які призвели до порушення прав позивача на вчасне отримання страхового відшкодування за вищевказаними договорами.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Предметом позову в цій справі є стягнення інфляційних втрат та 3% річних на нарахованих на суму грошових коштів за раніше винесеними судовими рішеннями на користь позивача, які були виконані відповідачем лише 12 квітня 2023 року.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошове зобов`язання - це зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України.

За змістом статті 11 ЦК України та статті 174 ГК України підставами для виникнення грошових зобов`язань можуть бути різні юридичні факти. Грошові зобов`язання можуть виникати із договорів та інших правочинів, внаслідок завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди, у разі безпідставно набутого майна, а також у випадку трансформації зобов`язання в грошове шляхом присудження до виплати грошової компенсації за рішенням суду - частина 5 статті 11 ЦК України.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Вказані висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18).

В правовій системі України: законодавстві, судовій практиці та науковій доктрині, грошові зобов`язання виділяються в самостійну категорію і регулюються нормами права, які застосовуються до даного виду зобов`язань.

Оскільки зобов`язання Страховика у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Згідно з наведеною нормою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних та інфляційні витрати не визнаються неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України і статті 230 ГК України.

За змістом наведеної вище норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування, згідно з положеннями статті 979 ЦК України, одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (пункт 3 статті 980 ЦК України).

Згідно зі статтею 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Частина друга статті 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.

Законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

У розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Отже, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Наявність судових актів про стягнення заборгованості, не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. В розумінні положень наведеної норми Позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

З наведеного слідує, що 3 % річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися виключно на суму основного боргу.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2018 року (справа № 758/7649/16-ц, провадження № 61-11953св18), від 19 грудня 2018 року (справа № 372/3542/16-ц, провадження № 61-28566св18); від 10 січня 2019 року (справа № 718/2081/17, провадження № 61-11113св18).

Враховуючи те, що відповідач допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, він не звільняється від обов`язку сплати 3 % річних, інфляційних втрат та пені, оскільки ці нарахування передбачені частиною другою статті 625 ЦК України та договором, та є невід`ємною/складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. 3 % річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися на суму основного боргу, а тому безпідставним є їх нарахування на стягнутий судовий збір та інші судові витрати.

Нарахування та стягнення пені передбачено умовами Договору страхування, який наявний в матеріалах справи.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» підлягають задоволенню у повному обсязі, а саме згідно наданого позивачем розрахунку з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати за період з 01.07.2021 по 31.03.2023 та з 01.07.2021 по 31.05.2023 у сумі 37 150 грн., а також 3% річних за період з 11.06.2021 по 30.04.2023 та з 11.06.2021 по 14.06.2023 у сумі 5 802, 74 грн., що разом становить 42 952,74 грн.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 073,60 гривні.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 11, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРЕДО» на користь ОСОБА_1 в рахунок прострочення сплати страхового відшкодування за Договорами страхування №DNHENS-17AI1PC від 18.11.2017 (застрахована особа ОСОБА_2 ) та №DNPPNS-18AD18K від 13.11.2018 (застрахована особа ОСОБА_3 ) 42 952 (сорок дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дві) гривні 74 копійки, з яких:

інфляційні втрати за період з 01.07.2021 по 31.03.2023 та з 01.07.2021 по 31.05.2023 у сумі 37 150 грн.,

3% річних за період з 11.06.2021 по 30.04.2023 та з 11.06.2021 по 14.06.2023 у сумі 5 802, 74 грн.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРЕДО» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 09.02.2024 .

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3

Відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРЕДО», місцезнаходження: 69068, м. Запоріжжя, пр.-кт. Моторобудівників, буд.34, .

Суддя: Н.С. Звєздова