Провадження №2-о/748/134/24
Єдиний унікальний № 748/4789/24
У Х В А Л А

про відмову у видкритті окремого провадження

19 листопада 2024 рокум. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Кухти В.О., перевіривши відповідність вимогам ст. ст. 315-318 ЦПК України заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Іванівської сільської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини,

В С Т А Н О В И В :

14.11.2024 р. до Чернігівського районного суду Чернігівської області надійшла заява від заявника, в якій той просить встановити факт, що він, ОСОБА_1 , самостійно виховує та утримує свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявник мотивує свої вимоги тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у заявника та заінтересованої особи народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявник також зазначає, що в ОСОБА_2 є неповнолітня донька від іншого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З листопада 2023 р. ОСОБА_2 проживає разом з дочкою окремо від заявника та сина. Згодом, Новозаводським районним судом м. Чернігова від 06.08.2024 р. у справі № 751/1440/24, що набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, де також визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з його батьком, заявником по справі.

Крім того, ОСОБА_1 у своїй заяві зазначає, що Новозаводським районним судом м. Чернігова встановлено: 1) він, ОСОБА_1 та син, ОСОБА_3 , проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , в будинку, що належить матері заявника; 2) мати дитини, ОСОБА_2 , проживає окремо від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , участі у вихованні та утриманні спільної з заявником дитини не приймає. Крім того, ОСОБА_2 , та її дочка, ОСОБА_4 , виїхали за кордон, про що надали підтверджуючі документи, а також надала на адресу суду заяву про визнання позову про розірвання шлюбу у справі № 751/1440/24; 3) відповідно до виписки з ЄДРПОУ, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, заявник є ФОП-ом та має самостійний бізнес та дохід; 4) відповідно до висновку визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 затвердженого рішенням виконавчого комітету Іванівської сільської ради від 26.06.2024 р. № 104, заявник проживає разом із сином, ОСОБА_3 , де створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком. Отже, з урахуванням пріоритетності прав та інтересів дитини, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, а також те, що ОСОБА_1 створені належні умови для повноцінного розвитку та виховання сина, приймаючи до уваги ставлення ОСОБА_2 до заявлених позовних вимог та виходячи виключно з інтересів дитини, суд дійшов до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з батьком. Таким чином, заявник у заяві звертає увагу на те, що сукупністю досліджених судом доказів підтверджено, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з ним, знаходиться на його утриманні, де також ОСОБА_1 здійснює догляд за сином, ОСОБА_3 , та займається його вихованням, а мати, ОСОБА_2 , проживає окремо.

Заявник вважає, що встановлення факту самостійного виховання батьком дитини повинно бути юридично зафіксоване, адже в подальшому можуть виникати питання щодо захисту прав та інтересів його малолітнього сина, а саме: вирішення у подальшому питання щодо скасування рішення суду щодо стягнення з нього аліментів на користь колишньої дружини на утримання дитини, яка проживає із батьком; можливості отримання пільг та соціальної допомоги, які передбачені для батьків, які виховують та утримують дитину самостійно, без участі іншого із батьків; заходів щодо лікування дитини, оздоровлення, розвитку дитини в безпечних умовах; вирішення питань щодо проживання та перебування дитини, а також щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом з нею. Водночас, станом на дату подання даної заяви до суду, заявник має відстрочку як інвалід 3 групи, проте в разі її скасування той буде мобілізованим та не зможе приймати участі у вихованні дитини, але з установленням факту самостійного виховання та утримання дитини, ОСОБА_1 буде мати право на відстрочку від проходження військової служби.

Таким чином, факт, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника як батька малолітньої дитини і таке встановлення потрібне ОСОБА_1 з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, а тому останній звертається з даною заявою до суду та просить її задовольнити.

Вивчивши заяву та додані до неї матеріали, суддя дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 15 ЦК України, визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно зі ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Визначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України, перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки частиною другою зазначеної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2020 р. у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19) роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би факт, що має юридичне значення, але йому в цьому було відмовлено (із зазначенням причин відмови). Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Окрім того, як зазначає Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 р. у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19), суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Аналізуючи вищевказані положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Згідно зі ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

З матеріалів заяви вбачається, що звертаючись до суду із заявою в порядку окремого провадження з посиланням на ст. 315 ЦПК України, ОСОБА_1 просить встановити факт самостійного виховання та утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для можливості оформлення соціальної допомоги, виїзду з дитиною за кордон, оформлення документів на дитину та вирішенням інших питань, пов`язаних з вихованням дитини, в тому числі її навчанням, лікуванням та відпочинком.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав .

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них. Тому за неналежне виконання обов`язку щодо виховання дітей передбачена відповідальність.

Окрім того слід зазначати, що при встановленні факту самостійного виховання дитини одним з батьків фактично встановлюється юридичний факт, який є тотожним з підставами обмеження прав батька. Зокрема з тим на підставі якого батько може бути позбавлений батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Для позбавлення батьківських прав визначені відповідні процедури та підстави за загальними правилами позовного провадження.

Згідно із Постановою Верховного Суду від 11.09.2024 р. у справі № 201/5972/22, факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватися у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Відповідно до вищезазначеної постанови, оскільки сімейним законодавством не передбачено підставі припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Згідно із Постановою Верховного Суду від 11.09.2024 р. у справі № 201/5972/22 інститут окремого провадження не може використовуватись для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Відповідно до п.90 вищезгаданої постанови, заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й триманні дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з невиконанням, неприйнятті участі одним із батьків у вихованні дитини, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Таким чином, вимоги заявника ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження у розумінні положень ст. ст. 293, 315 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що заявнику слід відмовити у відкритті провадження по справі в порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви та доданих до неї документів вбачається спір про право, який розглядається в судовому порядку за правилами позовного провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258-261, 293, 315, 353, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Іванівської сільської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.О. Кухта