ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4467/24 Справа № 226/215/24 Суддя у 1-й інстанції - Клепка Л. І. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів Бондар Я.М.,Зубакової В.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 226/215/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 04 березня 2024 року (суддя Клепка Л.І.), ухвалене в приміщенні Димитровського міського суду Донецької області,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В січні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги діє адвокат Сакун В.А., звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що в період з 16.04.2019 по 11.02.2021 позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське» . 11.02.2021 він був звільнений з роботи за частиною 1 статті 38 КЗпП за власним бажанням. При звільненні відповідач не виплатив йому нараховану заробітну плату, заборгованість з якої склала 130879,30 грн. Вказана заборгованість була стягнута з відповідача на користь позивача на підставі судового наказу Димитровського міського суду від 29.05.2023 та фактично виплачена 07.06.2023. Рішенням Димитровського міського суду від 29.05.2023 за зверненням позивача на його користь з ТОВ «Краснолиманське» був стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2021 по 18.07.2022 в розмірі 100000 грн., а рішенням Димитровського міського суду від 27.11.2023 - компенсацію втрати частини заробітку в розмірі 53922,27 грн. Виплату цих сум в примусовому порядку здійснено 24.01.2024.

Просив суд стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на свою користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 24.01.2024 року в розмірі 100 000 грн та судові витрати.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області 04 березня 2024 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Димитровського міського суду від 07.09.2023 з відповідача на користь позивача вже стягувався середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100 000 грн. за період, значно більший аніж шість місяців (з 12.02.2021 по 18.07.2022), отже, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 24.01.2024 в розмірі 100 000 грн. немає.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати входить до фонду додаткової заробітної плати. За рішенням судів було стягнуто розмір заробітної плати та середнього заробітку, що є значно меншим аніж розмір заборгованості по заробітній платі, та не є справедливою та пропорційною сатисфакцією, передбаченою статтею 117 КЗпП.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 з 16.04.2019 по 11.02.2021 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», 11.02.2021 його було звільнено з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8).

Згідно судового наказу Димитровського міського суду від 29.05.2023 року з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість з нарахованої, але не виплаченої йому при звільненні заробітної плати в розмірі 130879,30 грн (а.с.11).

Вказана сума, як зазначає позивач і не спростовує відповідач, була виплачена позивачеві в примусовому порядку 07.06.2023.

Рішенням Димитровського міського суду від 07.09.2023 з ТОВ «Краснолиманське» на його користь був стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків та інших обов`язкових платежів за період з 12.02.2021 по 18.07.2022 в розмірі 100000 грн. (а.с.12-15).

Рішенням Димитровського міського суду від 27.11.2023 року з ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача також було стягнуто компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з березня 2021 по травень 2023 в розмірі 53922,27грн. (а.с.16-19).

Вказана сума була виплачена ОСОБА_1 24.01.2024.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пункті 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову в даній справі є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Димитровського міського суду від 07.09.2023 з відповідача на користь позивача вже стягувався середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100 000 грн. за період, значно більший аніж шість місяців (з 12.02.2021 по 18.07.2022), отже, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 24.01.2024 в розмірі 100 000 грн. немає.

Проте, погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Проте, необхідно розрізняти за своїм характером правовідносини, які виникають між працівником та роботодавцем у період невиконання рішення суду про стягнення заборгованості по належним працівнику при звільненні сум, та правовідносини, коли остаточний розрахунок з працівником проведено та не виконується рішення суду про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України.

У першому випадку до правовідносин сторін застосовуються положення статті 117 КЗпП України, а саме: якщо працівнику не були виплачені належні від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, то за весь період затримки розрахунку при звільненні, до якого також може входити період невиконання рішення суду про стягнення указаних сум, з роботодавця підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за умов, передбачених наведеною статтею.

Разом з тим, у другому випадку, коли має місце невиконання рішення суду про виплату сум, стягнутих на підставі 117 КЗпП України, то до цих правовідносин положення статті 117 КЗпП України не застосовуються, і права стягувача (колишнього працівника) забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання грошового зобов`язання.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 592/11217/16-ц.

Згідно постанови Верховного Суду від 27 березня 2013 року по справі №6-15цс13 передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Судом встановлено, що затримка розрахунку при звільненні позивача тривала з 12 лютого 2021 року (день наступний за днем звільнення) по 23 січня 2024 року включно (день, що передує дню фактичного виконання рішення суду від 07 вересня 2023 року № 226/947/23 відповідачем).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 лютого 2021 року по 18 липня 2022 року (365 робочих днів х 911,20 грн = 332588,00 грн) був стягнутий рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 07 вересня 2023 року № 226/947/23 за співмірністю 100 000,00 грн., яке набрало законної сили 13.10.2023.

Таким чином, залишок періоду затримки розрахунку при звільненні позивача становить з 19 липня 2022 року по 24 січня 2024 року включно (день, що передував дню фактичного виконання рішення суду від 07 вересня 2023 року № 226/947/23 відповідачем).

Разом з тим, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого продовжується відповідними Указами Президента України по цей час.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», пунктом 16 частини першої якого текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Статтею 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Тобто, з набранням чинності 19 липня 2022 року Закону від 1 липня 2022 року №2352-IX обов`язок виплати роботодавцем працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку обмежується періодом шести місяців.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; оскільки відповідальність роботодавця настає з плином кожного дня, за який з працівником не було проведено остаточний розрахунок при звільненні; враховуючи, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, - колегія дійшла висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року до 19 січня 2023 року (за шість місяців).

Підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 січня 2023 року по 23 січня 2024 року включно (день, що передував дню фактичного виконання рішення суду від 07 вересня 2023 року № 226/947/23 відповідачем) відсутні, адже з 19 липня 2022 року положеннями частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку обмежується періодом - не більш як за шість місяців.

Середній заробіток позивача на день становив 911,20 гривень, що було встановлено рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 07 вересня 2023 року № 226/947/23, яке набрало законної сили 13.10.2023.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Розмір середньоденного заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року до 19 січня 2023 року складає: 366 днів х 911,20 грн = 333 499,20 грн.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника (частина 1 статті 117 КзпП України).

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (частина 2 статті 117 КЗпП України в редакції, що діє з 19 липня 2022 року).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Виходячи з викладеного, встановивши часткове задоволення спору на користь позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі (просив стягнути 130 879,30 грн, задоволено повністю); враховуючи також стягнення вказаним рішенням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.02.2021 року по 18.07.2022 року в сумі 100 000,00 грн); враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця по заробітній платі, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, - колегія дійшла висновку про зменшення суми стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19 липня 2022 року до 19 січня 2023 року до 50 000,00 грн., із застосуванням принципу співмірності, що відповідає ймовірному розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування частини 1 статті 117 КЗпП України, у зв`язку з наявністю судового рішення про стягнення частини середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Залишив поза увагою, що фактичний остаточний розрахунок роботодавцем при звільненні позивача був проведений лише 24 січня 2024 року.

Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За змістом частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору при поданні позовної заяви (968,96 грн) та апеляційної скарги (1 453,44 грн).

Суд звертає увагу, що, відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, встановивши, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення неправильно застосував норми матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 968,96 грн. та судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 453,44 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 04 березня 2024 рокускасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 24.01.2024 року задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року до 19 січня 2023 року в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та переглядом у суді апеляційної інстанції в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України

Головуючий О.О.Тимченко

Судді Я.М.Бондар

В.П.Зубакова