Провадження № 2/470/3/24
Справа № 470/193/23
09 лютого 2024 року смт Березнегувате
Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді Орлової С.Ф.,
за участю позивачки ОСОБА_1 , секретаря судового засідання Ляшенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Южноукраїнський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,
20 червня 2023 року позивачка звернулася до суду з відповідним позовом до відповідача, у якому зазначила, що з січня 2015 року споживала з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, від цих стосунків у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свідоцтві про народження дитини відомості про батька було записано за її заявою, з її слів, однак його біологічним батьком є відповідач. З червня 2017 року вони припинили сімейні стосунки, проживають окремо, відповідач будь - якої допомоги на утримання сина не надає, дитину вона утримує сама. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд, визнати ОСОБА_2 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з нього на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття.
Позивачка в судове засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та доповнила їх, а саме просила суд внести зміни до актового запису про народження сина ОСОБА_4 , записавши у розділі відомості про батька дитини ОСОБА_2 , проти заочного порядку розгляду справи не заперечувала. Суду пояснила, що у 2015 року познайомилась з відповідачем у соціальних мережах, вони почали зустрічатися та почали проживати разом з ним у квартирі, де також мешкали його батько і брат. Вона завагітніла від нього,та коли народився їх син ОСОБА_3 , вони переїхали до гуртожитку, а потім винаймали квартиру. Проживали з відповідачем як сім`я, мали спільний бюджет, купували необхідні речі, продукти, він сплачував за квартиру, а вона за комунальні послуги. Він забирав її з дитиною з пологового будинку, піклувався про сина, визнавав його, купував необхідне. Однак коли поїхав на заробітки до м.Києва, покинув її, відтоді з сином спілкується рідко, лише кілька разів приїздив побачитися, пересилав кошти на день народження дитини та рідко за потреби.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 280 ЦПК України, за згоди позивачки, ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.
Третя особа по справі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судове засідання не з`явилась, до суду направила заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, проти позовних вимог не заперечувала.
Вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка народила ОСОБА_4 , про що Южноукраїнським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 14 січня 2017 року було складено актовий запис № 8 (а.с.5).
В свідоцтві про народження ОСОБА_4 батьком зазначений ОСОБА_5 ( а.с.6).
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України, відомості про батька дитини ОСОБА_5 , було внесено на підставі ч.1 ст.135 СК України (за вказівкою матері).
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Положеннями статей 125, 126, 135 СК України врегульовано питання про визначення походження дитини якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою.
Відповідно до частини другої статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за рішенням суду.
Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.
Згідно з частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.
Сімейний кодекс України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у справі про визнання батьківства можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. За загальним правилом визнання батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для визнання батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Вказане вище відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц, провадження № 61-6030св18.
На обґрунтування позовних вимог під час судового розгляду позивачка послалася на показання свідків, та фотокартки.
Так свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що є матір`ю позивачки. З 2015 року її донька почала зустрічатися з відповідачем, коли ОСОБА_7 завагітніла то перейшла жити у квартиру відповідача в м.Южноукраїнськ, де той проживав разом з батьком і братом. Після народження внука ОСОБА_3 , позивачка та відповідач проживали разом спочатку у гуртожитку, а потім винаймали квартиру. Проживали вони як сім`я, відповідач забирав дитину з пологового будинку, визнавав його, готував їжу, працював на тимчасових підробітках. Однак після того як поїхав на заробітки до Києва, припинив зв`язки з донькою, коштів на дитину не дає, та рідко спілкується.
Свідок ОСОБА_8 , в судовому засіданні пояснила, що є подругою позивачки. Позивачка познайомилась з ОСОБА_2 в інтернеті, після чого вони почали зустрічатися. До народження дитини проживали разом в квартирі родини ОСОБА_9 , а після народження сина жили у гуртожитку та винаймали житло. Відповідач визнавав сина, який дуже схожий на нього, і піклувався про нього, називав «татковим синочком». Однак коли поїхав до м. Києва покинув позивачку, припинив їй допомагати, знайшов іншу жінку. Вважала що батьком дитини є саме відповідач, оскільки інших стосунків у позивачки не було.
На фотокартках наданих позивачкою зображений чоловік, який за посиланням позивачки є ОСОБА_2 та маленький хлопчик, який за поясненнями позивачки є їх сином ОСОБА_4 . Вказані особи зображені разом в приміщенні та на прогулянці ( а.с.7).
Ухвалою суду від 09 листопада 2023 року у вказаній справі було призначено молекулярно генетичну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: чи є ОСОБА_2 , біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , матір`ю якої є ОСОБА_1 ? ( а.с.84-85).
Згідно повідомлення судового експерта від 12 січня 2024 року, проведення експертизи є неможливим, оскільки ОСОБА_2 до Миколаївського НДЕКЦ МВС не з`явився, через що відбір порівняльних зразків не проводився ( а.с.96-97).
У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 523/4928/17(провадження № 61-2989св22).
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі № 473/1343/18 (провадження № 61-827св22) зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач до експертної установи для забору порівняльних зразків для проведення судово молекулярно - генетичної експертизи не з`явився, що унеможливило її проведення.
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.
Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.
Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.
Відповідач ухилився від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи з метою встановлення істини у справі, оскільки нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про встановлення батьківства.
Подібні висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 644/9720/16-ц (провадження № 61-3950св20).
Враховуючи доводи позивачки, показання свідків, досліджені фотокартки, факт відсутності заперечень на позов та ухилення відповідача від проведення експертизи у справі, позивачкою надано належні та допустимі докази, які у своїй сукупності надають можливість визнати відповідача батьком малолітнього ОСОБА_4 .
Також важливим є те, що, визнання відповідача батьком малолітнього ОСОБА_3 , відповідає якнайкращім інтересам малолітньої дитини, щодо визначення її походження та відповідної участі обох батьків у вихованні та утриманні.
Щодо позовних вимог позивачки про стягнення аліментів, слід зазначити наступне.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів").
Положеннями частини третьої статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Положеннями статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Враховуючи, що відповідача визнано батьком дитини ОСОБА_4 , відтак згідно зі статтею 180 СК України він зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, суд враховує матеріальний стан сторін, потребу дитини в матеріальному забезпечені з боку обох батьків, працездатний вік відповідача, відсутність заперечень, щодо стягнення аліментів. Та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідач не надав доказів неможливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі, при цьому законодавство України дає право батькам згодом змінити встановлений розмір аліментів в сторону його збільшення або зменшення у зв`язку зі зміною матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я платника або одержувача аліментів чи за наявності інших життєвих ситуацій.
З огляду на викладене вище суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачки є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки та держави підлягає стягненню судовий збір.
Керуючись ст.ст.10, 13, 258, 263-265,268, 280-283 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Южноукраїнський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України.
Внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного 14 січня 2017 року Южноукраїнським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області за № 8, де у графі відомості про батька вказати " ОСОБА_2 ", громадянин України, адреса реєстрації місця проживання АДРЕСА_1 , та виключити відомості про " ОСОБА_5 ", як батька дитини, інші відомості залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини з усіх видів заробітків (доходів) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 20 червня 2023 року до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн., 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте Березнегуватським районним судом Миколаївської області за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд- якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення повного тексту рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач:

ОСОБА_1 - адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 - адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Южноукраїнський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), адреса місцезнаходження: індекс 55002, вул. Європейська, 31 м.Южноукраїнськ Миколаївська область, .

Суддя С.Ф. Орлова

Повний текст заочного рішення суду складено 09 лютого 2024 року.