ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/478/24 Номер провадження 22-ц/814/3266/24Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Секретар:Старчик Є.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання протиправною та припинення державної реєстрації права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2024 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання протиправною та припинення державної реєстрації права власності на земельну ділянку та прохала суд визнати протиправною та припинити державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,04 га, що розташована за адресою: село Горбанівка, Полтавський район, Полтавська область, кадастровий номер: :03:001:0695), власником якої є ОСОБА_1 , а також стягнути судові витрати.

Позов мотивовано тим , що між земельними ділянками співвласників додатково встановлена камяна огорожа, яка перешкоджає позивачу скористатися правом проходу через хвіртки №3 та №5. Тобто фактично встановлено,що позивач користується земельною ділянкою площею 212кв.м., що на 288кв.м. менше,ніж зазначено у правовстановлюючих документах на земельну ділянку,що має кадастровий номер::03:001:0333,що відповідно до плану зовнішніх меж земельної ділянки до Державного акту на право приватної власності на землю,серія II-ПЛ№016566,визначена площею 0,05га. Окрім того,зареєстрована в Державному земельному кадастрі земельна ділянка,кадастровий номер::03:001:0695,зареєстрована за адресою:Полтавська обл.,Полтавський р-н,с.Горбанівка та згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку в кадастровому плані цієї земельної ділянки контури будинку вказані як окремий об`єкт,що не співпадає з контурами будинку,що знаходиться у спільній частковій власності.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 04 липня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , провизнання протиправноюта припиненнядержавної реєстраціїправа власностіна земельнуділянку- задоволено.

Визнано протиправною та припинено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,04 га, що розташована за адресою: село Горбанівка, Полтавський район, Полтавська область, кадастровий номер: :03:001:0695), власником якої є ОСОБА_1 , номер запису про право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 50154674.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір сплачений нею при зверненні до суду в розмірі 1211,20 грн.

В апеляційному порядку рішення оскаржив відповідач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим , що судом першої інстанції не в повній мірі досліджено докази по справі та ухвалено рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів , що свідчили б про правомірність вимог позивача.

Суд першої інстанції скасовуючи державну реєстрацію права власності на земельну ділянку , не взяв до увагм , що земельна ділянка має окремий кадастровий номер , а державний акт на право власності був виданий на чотири земельних ділянки в загальній площі 0,14 га.

Жодних доказів встановлення фактичних розмірів земельної ділянки якими користується відповідач , суду не надано , оскільки дослідження надане суду не може бути допустимим доказом, адже виходу за адресою знаходження майна здійснено не було, як і фактичного обстеження.

Апелянт просить скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 липня 2024 року, та відмовити у задовленні позовних вимог.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 є власником та спадкоємцем нерухомого майна відповідно до свідоцтва про право на спадщину серії ВМА 526652 від 04.11.2008р., зареєстрованого в реєстрі за №2-1984, залишеного після її бабусі ОСОБА_3 , а саме: земельної ділянки з кадастровим номером: :03:001:0331, площею 0,04 га, що зареєстрована в Державному земельному кадастрі за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельної ділянки з кадастровим номером: :03:001:0332, площею 0,04 га, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; земельної ділянки з кадастровим номером: :03:001:0333, площею 0,05 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, згідно з планом зовнішніх меж земельної ділянки до Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ-ПЛ №016566, яка не зареєстрована в Державному земельному кадастрі та на якій знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями, в якому зареєстрована 9/25 частки спільної приватної власності ОСОБА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.11.2008р., номер витягу: 20848622.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину серії ВМА 526652 від 04.11.2008р. зареєстровано в реєстрі за № 2-1984, виданого ОСОБА_2 на зазначеній земельній ділянці розташовано - житловий будинок А-1, житловою площею 51,5 кв.м., загальною площею 114,9 кв.м., в тому числі: літня кухня-Б, сарай-61, сарай-62, погріб-б3, погріб-а3, сарай-Ж, баня-Е, вигріб №1, огорожа, хвіртка №2-5. Згідно з технічним паспортом станом на 30.07.2008р. хвіртка була визначена під №3 та №5.

ОСОБА_1 допущені істотні порушення чинного законодавства, що стосуються земельної ділянки з кадастровим номером: :03:001:0333, площею 0,05 га.

Так, в результаті проведеного дослідження встановлено загальну площу фактичного користування земельною ділянкою співвласниками площею 900 кв.м.

Фактично встановлено, що на даний час, ОСОБА_2 користується земельною ділянкою площею 212 кв.м. на якій не має проходу, який відповідно до вищезгаданого свідоцтва про право на, зазначений у спільній частковій власності до її частки будинку та на ділянку (показані на схемі хвіртка № 3 та хвіртка №5). Між земельними ділянками співвласників додатково встановлена кам`яна огорожа, яка перешкоджає скористатися правом проходу через хвіртки №3 та №5.

Фактично встановлено, що позивач користується земельною ділянкою площею 212 кв.м., що на 288 кв.м. менше, ніж зазначено у правовстановлюючих документах на земельну ділянку, що має кадастровий номер: :03:001:0333, що відповідно до плану зовнішніх меж земельної ділянки до Державного акту на право приватної власності на землю, серія ІІ-ПЛ №016566, визначена площею 0,05 га.

Також встановлено, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою загальною площею 688 кв.м. На частині земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1 існує накладення земельної ділянки, загальною площею 0,04 га, на яку зареєстроване право власності за відповідачем, кадастровий номер: :03:001:0695. Площа і конфігурація зареєстрованої земельної ділянки не відповідають площі і конфігурації, яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 , різниця в сторону збільшення становить 288 кв.м. Окрім того, зареєстрована в Державному земельному кадастрі земельна ділянка, кадастровий номер: :03:001:0695, зареєстрована за адресою: Полтавська область, Полтавський район, с. Горбанівка та згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку в кадастровому плані цієї земельної ділянки контури будинку вказані як окремий об`єкт, що не співпадає з контурами будинку, що знаходиться у спільній частковій власності, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відсутній будь-який документ (нотаріально посвідчений договір, судове рішення), яким визначено виділення 9/25 частки спільної часткової власності на житловий будинок ОСОБА_2 в окремий об`єкт нерухомого майна з припиненням права спільної часткової власності, так само відсутній будь-який документ, яким визначено виділення 16/25 частки спільної часткової власності на житловий будинок, що належить ОСОБА_1 ..

Відповідач як власник, користується земельною ділянкою загальною площею 688 кв.м. та користується хвірткою №3 та хвірткою №5, які зазначені у спільній частковій власності до частки будинку та на ділянку позивача ОСОБА_2 одноосібно.

Згідно схеми фактичного порядку користування земельною ділянкою та картографічної схеми розташування земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, якою користується ОСОБА_2 на схемі зафарбована в жовтий колір, земельна ділянка, якою користується ОСОБА_1 на схемі зафарбована в фіолетовий колір, на схемі зображені контури земельних ділянок зареєстрованих у Державному земельному кадастрі, в т.ч., самовільно захопленої зареєстрованої земельної ділянки, кадастровий номер: :03:001:0695, власником якої є відповідач.

Районний суд задовольняючи позов виходив з того , що ні представником відповідача а ні самим відповідачем не було спростовано спростовано дослідження сертифікованого інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_4 , а тому з урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є доведеними в судовому порядку та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи , в межах вимог апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції , колегія суддів приходить до слідуючого висновку.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

На підставі викладеного суд прийшов до висновку щодо недоведеності належними та допустимими доказами обставин про те, що реєстрація права власності зареєстрованого за ОСОБА_1 на земельну ділянку за адресою с.Горбанівка , Полтавська область Полтавський район порушує права ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою, на якій знаходиться належне їй нерухоме майно , оскільки вказане нерухоме майно належить останній лише частково, іншим співвласником цього майна є відповідач - ОСОБА_1 , а матеріалами справи не підтверджено накладення земельних ділянок саме в частині, яка, зокрема, перебуває у користування позивача.

В абзаці третьому частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення), зокрема, встановлювалося, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

При розгляді справи цієї категорії суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини).

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Проте , у даному випадку , як встановлено колегією суддів наявний спір про порядок користування земельними ділянками. Позивачем не вказано , яким чином припинення державної рестрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0695, поновить її порушене право , та чим саме наявність такої державної реєстрації порушує її право. Окрім того, заявляючи вимогу про припинення державної реєстрації права власності , позивачем не залучено до участі у справі державного реєстратора. Більше того, з матеріалів справи вбачається , що між стронами наявний спір про користування суміжними земельними ділянками , порядок користування якими не визначено , зважаючи на вказане вимоги до реєстратора та про припинення державної реєстрації права власності є неналежним способом захисту останнього .

У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищевикладених обставин справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх взаємний зв`язок в сукупності, колегія суддів вбачає підстав для скасування оскарженого у справі рішення суду.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 липня 2024 року скасувати . Ухвалиити у справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання протиправною та припинення державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов