Номер провадження: 22-ц/813/4533/24
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М. Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2024 у складі судді Науменка А.В.,

встановив:

У червні 2023 року - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Консалт Солюшенс», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору відступлення прав вимоги.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.03.2008 між ВАТ КБ «Надра» (правонаступник - ПАТ «КБ Надра») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ОД07/03/2008 840-К355. згідно умов якого останній отримав кредит у сумі 24607, 00 доларів США зі сплатою процентної ставки в розмірі 14,4 % річних, з терміном повернення кредиту не пізніше 11.03.2015.

12.03.2008 в забезпечення вищевказаних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Рішенням Малиновською районного суду м. Одеси від 18.07.2013 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість в сумі 35 039, 57 доларів США, що еквівалентно 279 941, 64 грн., яка складається із: заборгованості по кредиту у розмірі 22 281,65 доларів США, що еквівалентно 178 014, 79 гри., заборгованості по сплаті відсотків у розмір 7 439, 25 доларів СІЛА, що еквівалентно 59 434,40 грн.; пеня за порушення строку сплати ануітетного платежу 2857, 97 США, що еквівалентно 22 833,18 грн.; штраф за порушення виконання умов договору 2 460, 70 доларів США, що еквівалентно 19 659,27 три.

05.02.2020 був проведений електронний аукціон з продажу кредитного портфелю ПАТ «КБ «Надра», що складається з прав вимоги та інших майнових прав за 193 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами Серед вказаних кредитних договорів був і кредитний договір № ОД07/03/2008/840-К/355, укладений між ПАТ «КБ Надра» та ОСОБА_1 . Переможцем вказаного аукціону визнано ТОВ «Консалг Солюшенс», що підтверджується протоколом електронного аукціону №№ UA-ЕА-2020-01-14-000012-b.

26.02.2020 між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено договір № GL2N79746 про відступлення прав вимоги.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.05.2020 було замінено стягувача у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Малиновським районним судом м. Одеси у справі № 1519/7215/2012 за позовом ПАТ «КБ Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з ПАТ «КБ Надра» на ТОВ «Консалт Солюшенс».

Позивач вважає, що договір № GL2N79746 про відступлення прав вимоги, укладений 26.02.2020 між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» є недійсним в тій частині, що стосується відступлення прав вимоги за кредитним договором № № ОД07/03/2008/840- К/355 від 12.03.2008, з огляду на те, що на момент укладення спірного договору відступлення права вимоги у ТОВ «Консалт Солюшенс» була відсутня генеральна індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, та воно не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором.

За таких обставин, договір № GL2N79746 про відступлення прав вимоги, укладений 26.02.2020 між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» в частині відступлення прав вимоги до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за кредитним договором № № ОД07 03.2008/840- К/355 від 12.03.2008, є недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2024 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково відхилив доводи позивача, що оскаржуваний договір відступлення прав вимоги є договором факторингу, оскільки за відступлення права вимоги за усіма кредитними договорами ТОВ «Консалт Солюшенс» було сплачено 1 568 700,27 грн, що значно менше від їх номінальної вартості, зазначеної у додатку №1 до Договору №GL2N79746. Тобто за умовами договору відступлення фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошових вимог до третіх осіб боржників. Таким чином, оспорюваний правочин є договором факторингу, що був укладений ТОВ «Консалт Солюшенс» з метою отримання прибутку. Суд першої інстанції також помилково не погодився з позицією позивача про те, що для укладення оспорюваного договору відступлення прав вимоги ТОВ «Консалт Солюшенс» зобов`язано мати ліцензію на вчинення операцій за валютними цінностями, та не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 був взятий кредит у іноземній валюті та відповідно погашення кредиту він зобов`язаний здійснювати в іноземній валюті. Відтак, оскільки на момент укладення спірного договору відступлення права вимоги у ТОВ «Консалт Солюшенс» була відсутня генеральна/індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, воно не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, пояснення представника апелянта, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 12.03.2008 між ВАТ КБ «Надра» (правонаступник - ПАТ «КБ Надра») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ОД07/03/2008 840-К355. згідно умов якого останній отримав кредит у сумі 24607, 00 доларів США зі сплатою процентної ставки в розмірі 14,4 % річних, з терміном повернення кредиту не пізніше 11.03.2015.

12.03.2008 в забезпечення вищевказаних зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Рішенням Малиновською районного суду м. Одеси від 18.07.2013 стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість в сумі 35 039, 57 доларів США, що еквівалентно 279 941, 64 грн., яка складається із: заборгованості по кредиту у розмірі 22 281,65 доларів США, що еквівалентно 178 014, 79 гри., заборгованості по сплаті відсотків у розмір 7 439, 25 доларів СІЛА, що еквівалентно 59 434,40 грн.; пеня за порушення строку сплати ануітетного платежу 2857, 97 США, що еквівалентно 22 833,18 грн.; штраф за порушення виконання умов договору 2 460, 70 доларів США, що еквівалентно 19 659,27 три.

05.02.2020 був проведений електронний аукціон з продажу кредитного портфелю ПАТ «КБ «Надра», що складається з прав вимоги та інших майнових прав за 193 кредитними договорами, що забезпечені транспортними засобами. Серед вказаних кредитних договорів був і кредитний договір № ОД07/03/2008/840-К/355, укладений між ПАТ «КБ Надра» та ОСОБА_1 . Переможцем вказаного аукціону визнано ТОВ «Консалт Солюшенс», що підтверджується протоколом електронного аукціону №№ UA-ЕА-2020-01-14-000012-b.

26.02.2020 між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено договір № GL2N79746 про відступлення прав вимоги.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.05.2020 замінено стягувача у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Малиновським районним судом м. Одеси у справі № 1519/7215/2012 за позовом ПАТ «КБ Надра» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з ПАТ «КБ Надра» на ТОВ «Консалт Солюшенс».

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, реєстраційний номер 13103989, серія та номер свідоцтва НОМЕР_1 від 29.08.2019 року ТОВ «Консалт Солюшенс» () є фінансовою установою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги № GL2N79746 від 26.02.2020 не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу.

Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на законі.

Так, Статтею 512ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частина третя статті 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

У статті 1077Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються, зокрема послуги факторингу.

Відповідно до статті 1077ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона(фактор)передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання.

Відсутність цих ознак при відступленні права вимоги вказує на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (стаття 656 ЦК України). Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №591/4552/17 (провадження № 61-46099св18), від 27 березня 2019 року у справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18), від 20 лютого 2019 року, у справі № 128/639/17 (провадження № 61-45112св18).

ОСОБА_1 не спростований висновок про те, що ознаки договору факторингу відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що такою ознакою є фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошових вимог до третіх осіб боржників не доведені.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд невірно встановив обставини щодо ліцензії, спростовуються наступним.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон), норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Так, відповідно до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, реєстраційний номер 13103989, серія та номер свідоцтва ФК № 1239 від 29.08.2019 року ТОВ «Консалт Солюшенс» () є фінансовою установою.

При цьому, якщо вказані товариства не здійснюють прийом платежів в іноземній валюті, не відкривають та не ведуть поточні рахунки клієнтів в іноземній валюті, не залучають кошти на депозити, то вони не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 року, по справі №545/2370/19.

Відповідно до статті 5 Декрету, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету.

З огляду на це, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного Банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний Банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Водночас, відповідно до пункту 1.3 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 08 лютого 2010 року № 49. використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об`єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Тобто, укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги № GL2N79746 від 26.02.2020 не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «Консалт Солюшенс» були укладені договори купівлі-продажу кредитного портфеля та відступлення прав вимоги, що не передбачають наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у справі № 592/11042/20 (провадження № 61-3031св21) від 18.05.2022, від 09 липня 2020 року у справі № 752/18402/16-ц (провадження №61-11 77св19), від 04 листопада 2020 року у справі № 562/3925/18 (провадження № 61-10905св20), у справі № 757/40858/17-ц, провадження № 61-42005св18 від 23.09.2019, від 13 лютого 2019 року у справі № 522/18180/15-ц.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд також виходив з того, що заміна кредитора не порушує прав боржника ОСОБА_1 , що відповідає закону та судовій практиці.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Верховний Суд у Постанові від 05.04.2018 по справі № 405/20/15-ц, провадження № 61-10910св18 дійшов до наступного висновку: «Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

У ситуації, коли боржник звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги, не зазначивши, які ж його цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Суд правильно встановив, що позивач не є стороною спірних договорів про відступлення права вимоги, тому предметом доказування є порушення цивільних прав та інтересів позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що предметом оспорюваного договору є право вимоги за договором «Автопакет», в якому ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати щомісячно 475 доларів США, і кредимтор має бути добросовісним, підставою для визнання недійсним договору бути не можуть, оскільки не можуть бути ознакою порушення його прав, адже доказів виконання рішення суду на протязі 15 років первісному кредитору, до якого не було претензій щодо добросовісності, ним не надано.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.01.2024 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 30.12.2024

Головуючий

Судді: