КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7155/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Драпака Дмитра Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Драпака Д.А. звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість у сумі 1700000,00 грн. та понесені судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 10 березня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів в розмірі 1700000,00 грн. Даний факт підтверджується розпискою від 10 березня 2013 року.

Позивач вказує, що 18 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, від якого мають двох малолітніх дітей.

За твердженням позивача, отримані в борг грошові кошти витрачено ОСОБА_3 в інтересах сім`ї для придбання квартир, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Позивачу стало відомо, що у травні 2021 року ОСОБА_3 подала позов про розірвання шлюбу з ОСОБА_5 .. На переконання позивача, ОСОБА_5 має намір заволодіти часткою нерухомого майна, викрав право установчі документи, подав до суду позов про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна. Разом з тим, кошти які були надані позивачем в якості позики та на які придбані квартири компенсувати не бажає.

Позивач 15 травня 2021 року звернулась з вимогою до ОСОБА_3 про повернення позики, однак остання сповістила, що всі кошти витрачено на придбання нерухомості. Наразі перебуває у скрутному матеріальному становищі у зв`язку з розпадом сім`ї та судовими процесами, тому не може задовольнити вимоги позивача.

Посилаючись на положення ч.4 ст.65 СК України позивач просила стягнути з відповідачів заборгованість.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 08 грудня 2023 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, адвокат Драпак Д.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу за відсутності сторони позивача, враховуючи те, що представник позивача - адвокат Драпака Д.А. подав клопотання про відкладення розгляду справи та надав докази поважності неприбуття у судове засідання.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не мав права стверджувати про фіктивність правочину, оскільки згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом. Проте відповідачі не заявляли зустрічних позовних вимог щодо визнання розписки та договору позики недійсними чи фіктивними, а отже у суду не було підстав робити висновки про фіктивність чи недійсність цих правочинів. Вважає, що суд зробивши такий висновок вийшов за межі позовних вимог та суті спору.

На думку позивача суд першої інстанції безпідставно врахував, як доказ висновок експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 09 березня 2023 року № 2583/22-34/14490/18530/22-34, тому що його форма, зміст та порядок видачі не відповідають вимогам ЦПК та іншого профільного законодавства.

05.02.2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 , в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийняв до уваги висновком експертного дослідження за результатами проведення судової технічної експертизи давності документів від 09 березня 2023 року № 2583/22-34/14490/18530/22-34, договір позики №10/03-2013 та відповідно розписка, датовані 10 березням 2013 року, про отримання ОСОБА_3 в борг від ОСОБА_1 грошових коштів, виконані не в дату, вказану в документі, а пізніше. Договір створений пізніше червня 2015 року, а розписка пізніше липня 2019 року та обгрунтовував свої висновки тим, що висновок судового експерта, є повним, обґрунтованим, під час проведення експертизи досліджувались всі обставини стосовно спірної розписки та укладеного договору позики, висновки експерта містять докладний опис отриманих експертом матеріалів, та відомостей, які встановлені при дослідженні об`єктів експертизи, на кожне з поставлених судом питань надано відповіді по суті, які є повними, зрозумілими, вичерпними та науково обґрунтованими.

Також суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що представники відповідача ОСОБА_3 не змогли надати пояснення щодо часу, місця та обставин отримання у борг коштів, зважаючи на результати проведеної експертизи. Зважаючи на ці обставини суд першої інстанції визнав фіктивним договір позики від 10.03.2023 року у зв`язку з цим відмовив у задоволенні позовних вимог.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 18 серпня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 735.

10 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики № 10/03-213 грошових коштів в розмірі 1 700 000,00 грн. Пунктом 3 вказаного договору визначено, що позика є безпроцентною. Згідно п. 5 договору позики сторони домовилися, що позичальник зобов`язаний повернути весь розмір позики на вимогу позичальника, яка може бути заявлена не раніше 2020 року (а.с. 9-10 том 1).

Як зазначено в позовні заяві позичені грошові кошти було витрачено відповідачем ОСОБА_3 на купівлю нерухомості, а саме у березні 2014 року куплено квартиру площею 51 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 , вартість 975 822 грн; у грудні 2015 року куплено квартиру площею 120,7 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_2 , вартість 790 200 грн.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборона відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з квітня 2014 року належить на прав власності ОСОБА_3 (а.с. 12-13 том 1).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборона відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , з грудня 2015 року належить на прав власності ОСОБА_3 (а.с. 14-15 том 1).

В матеріалах справи міститься розписка, яка складена ОСОБА_3 про отримання коштів у сумі 1 700 000,00 грн. Розписка складена тією ж датою, що і договір позики 10 березня 2013 року (а.с. 11 том 1).

З матеріалів справи вбачається, що 13 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася з письмовою претензією до ОСОБА_3 про повернення суми позики (а.с. 22 том 1).

У відповідь на претензію 02 липня 2021 року ОСОБА_3 повідомила, що отримані грошові кошти витрачено на купівлю нерухомості у зв`язку з народженням дітей та виникненням необхідності забезпечити належні умови проживання сім`ї. На сьогодні вона перебуває у скрутному матеріальному становищі та не може повернути кошти, у зв`язку з розладом сім`ї. Так наразі розпочато судовий процес щодо розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей. Крім того ОСОБА_2 подано позов про визнання майна спільної сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя. У зв`язку з вказаним повернути суму позики не в змозі (а.с. 23 том 1).

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 09 березня 2023 року № 2583/22-34/14490/18530/22-34 встановлено, що договір позики №10/03-2013, датований 10 березням 2013 року, виконаний не в дату, вказану в документі (10 березня 2013 року), а пізніше. Розписка про отримання позикик, датована 10.03.2013 року, виконана не в дату, вказану в документі (10.03.2013 року), а пізніше. Договір позики № 10/03/2013, датований 10.03.2013 року, створено у період часу пізніше червня 2015 року. Розписка про отримання позики, датована 10.03.2013 створена у період часу пізніше липня 2019 року (а.с.28-48, том 2).

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 не змогла пояснити джерела походження коштів у позивача, зазначила про відсутність доказів зняття позивачем позичених коштів з банківських рахунків, а також не змогла пояснити обставини передачі коштів ОСОБА_1 .. Також в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 пояснила, що кошти в розмірі 1 700 000 грн були витрачені на потреби сум`ї, однак не повідомила, якими саме доказами ця обставина підтверджується.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 повідомив, що квартири були куплені у шлюбі за спільні кошти подружжя, так як подружжя працювало у сфері IT, та мали гарні заробітки. Про існування договору позики дізнались в суді, коли позивач подала позов.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц).

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Зміст статті 541 ЦК України свідчить про те, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526цс18)).

Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.

Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

Такий правовий висновок викладено в названій вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) та у постанові Верховного Суду від 13 грудня 2023 року у справі № 489/1101/21 (провадження № 61-11382св22).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо надання правової оцінки недійсності (фіктивності) укладеного догору позики від 10 березня 2013 року, оскільки в даній справі предметом розгляду є стягнення заборгованості за договором позики. Відповідачі з зустрічними вимогами про визнання недійсним договору не звертались, а також не заявляли про його нікчемність. Отже суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, визнавши договір позики фіктивним та прийшов до помилкового висновку про відмову у позові.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики від 10 березня 2013 року підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідачка ОСОБА_3 не виконала своє зобов`язання щодо повернення грошових коштів за договором позики у строк визначений даним договором.

Разом з тим позивачем у цій справі не доведено належними та достатніми доказами укладення ОСОБА_3 договору позики саме в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах самого позичальника, як і не підтверджено дійсне використання одержаних за договором коштів в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя.

Як вбачається зі змісут розписки відповідачем ОСОБА_6 у тексті розписки не зазначено, що отримаі у борг коштів у сумі 1 700 000 грн позичальником будуть використані в інтересах сім`ї. Зі змісту договору позики № 10/03-2013 від 10.03.2013 року також не вбачається, що позичені кошти будуть спрямовані в інтересах сім`ї. А відповідач ОСОБА_2 не давав згоду на укладення такого договору.

Натомість матеріалами справи підтверджено, що нерухомість, а саме квартири, які були придбані у березні 2014 проку та у грудні 2015 року, зареєстровані безпосередньо за відповідачкою ОСОБА_3 .

При цьому суд приймає до уваги висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 13 грудня 2023 року у справі № 489/1101/21 (провадження № 61-11382св22) де колегія суддів відхилила доводи касаційної скарги про те, що суди не встановили тієї обставини, на що позичальником були витрачені отримані у борг кошти: в інтересах сім`ї, чи у власних інтересах, що є основним для правильності визначення солідарного обов`язку колишнього подружжя, оскільки відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, у цьому випадку, саме на позивача покладено обов`язок доведення таких обставин, так як саме позивачка звернулася до суду з позовом та заявила відповідні позовні вимоги, які повинна була довести, що було її процесуальним обов`язком. Інше тлумачення цієї обставини буде свідчити про безпідставний перерозподіл тягаря доказування, що не узгоджується з нормами процесуального права.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом і у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 522/16362/16-ц (провадження № 61-10426св22).

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 , водночас у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 слід відмовити, з тих підстав, що у справі відсутні докази на підтвердження обставин щодо фактичного витрачання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу за відсутності сторони позивача, враховуючи те, що представник позивача - адвокат Драпака Д.А. подав клопотання про відкладення розгляду справи та надав докази поважності неприбуття у судове засідання, суд апеляційної інстанції відхиляє.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.12.2023 року представник позивача - адвокат Драпак Дмитро Анатолійович на електронну пошту суду першої інстанції надіслав заяву, в якій просив відкласти розгляд справи на іншу дату та час, обгрунтовуючи це тим, його, в якості захисника за Дорученням Регіонального центру з безоплатної вторинної допомоги у м. Кєиві, залучено до розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000508 від 13.10.2023 року, за підозрою громадянина України ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 111-1 КК України, яке відбудеться в приміщенні Солом`янського районного суду м. Києва о 09 год 15 хв. (а.с. 92 том 2). Однак на підтвердження вказаних обставин не додав доказів до вказаної заяви.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що дане право на участь у судовому засіданні було відновленні в суді апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги частково заслуговують на уваги суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції при вирішенні даного спору невірно застосував до спірних справовідносин положення ст.ст. 215, 234 ЦК України, з огляду на, що предметом спору є стягнення заборгованості за договором позики, а тому при вирішенні даного спору слід застосувати положення ст.ст. 526, 1046, 1049, 541 ЦК України.

Суд першої інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального та процесуального права, дійшов хибних висновків щодо необґрунтованості позовних вимог, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача боргу в розмірі 1 700 000 грн.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Драпака Дмитра Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 1 700 000 (один мільйон сімсот тисяч) грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повний текст постанови складено «11» липня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник