Справа № 447/118/24 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/811/2330/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: прокурора Кульчицького Є.Г.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської обласної прокуратури та Офісу генерального прокурора на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 червня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби, Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування і прокуратури у кримінальному провадженні №0000725.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, покликається на те, що 04 серпня 2015 року Жидачівським ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області зареєстровано кримінальне провадження за № 0000725 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, процесуальне керівництво у якому здійснювалося прокурором Стрийської місцевої прокуратури Львівської області. 24 червня 2016 року йому повідомлено про підозру за ч. 3 ст. 185 КК України за фактами крадіжок, що відбулися: 04 серпня 2015 року з магазину ОСОБА_3 , що знаходиться за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, с. Антонівка; ІНФОРМАЦІЯ_1 з магазину ОСОБА_4 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 16 березня 2016 року з магазину ОСОБА_5 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а 29 червня 2016 року прокурор затвердив обвинувальний акт. Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 20 березня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року, його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з відсутністю вини у вчиненні кримінального правопорушення. Зазначає, що перебував під слідством і судом з 04 серпня 2015 року до 08 вересня 2023 року, тобто повних 97 місяців, внаслідок чого йому завдано моральної шкоди, яка полягала у глибоких і тривалих душевних стражданнях через істотну зміну звичного способу життя, пов`язану з участю у кримінальному провадженні та судовому розгляді, обмеження у зміні місця перебування та проживання, що створило йому перешкоди у вивезенні дружини з дітьми за кордон на початку воєнного стану, у зв`язку з чим виникла загроза їхньому життю та здоров`ю, а також обмеження займатися трудовою діяльністю, що поставило сім`ю в тяжке матеріальне становище, яке не вдалося відновити до належного рівня.

На його думку, виправдовувальний вирок є необхідним та достатнім доказом незаконних дій та рішень органів досудового розслідування та прокуратурищодо нього, відтак він має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями відповідачів. Оскільки відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а враховуючи те, що з 01 січня 2024 року мінімальна заробітна плата встановлена в розмірі 7100 грн., а з 01 квітня 2024 року в розмірі 8000 грн., розрахунок суми відшкодування моральної шкоди становить 776 000,00 грн.

З наведених підстав просить стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 776000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування і прокуратури.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 24 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування і прокуратури, в розмірі 688000,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура та Офіс Генерального прокурора,в апеляційних скаргах покликаються на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Львівська обласна прокуратура вважає, що розмір відшкодування шкоди повинен визначатися з врахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до її збагачення за рахунок держави. Розмір відшкодування, наведений у позовній заяві є необґрунтованим та безпідставним, оскільки при розрахунку моральної шкоди за час перебування під слідством та судом необхідно застосовувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не розмір мінімальної заробітної плати.В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували погіршення стану здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребували додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності.На думку апелянта позивач не довів заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань та оціненою шкодою. Звертає увагу, що Україна зазнає величезних матеріальних збитків через повномасштабне воєнне вторгнення російської федерації, внаслідок якого фінансування сектора безпеки і оборони має визначальне значення, а обов`язок держави відшкодовувати завдану громадянину моральну шкоду не може бути важливішим від обов`язку боронити свою незалежність та територіальну цілісність. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Офіс генерального прокуроразазначає, що 04.08.2015 року Жидачівським ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області внесено відомості в ЄРДР за №№0000725 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, вчинення крадіжки господарських товарів з проникненням в приміщення магазину в с.Антонівка Жидачівського району Львівської області. В межах об`єднаного кримінального провадження №0000725 стосовно позивача негласні (слідчі) розшукові дії не проводилися, запобіжні заходи не обиралися, в порядку ст. 208 КПК України позивач не був затриманий, а відтак не був обмежений у вільній реалізації своїх особистих прав та свобод. На думку апелянта, суд першої інстанції не дав критичної оцінки твердженням позивача про те, що завдані йому душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану здоров`я позивача, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і інші негативні моменти та впливи, спрямовані на порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності. Судом не враховано, що досудове розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_1 тривало 5 днів, під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, до підозрюваного (обвинуваченого, підсудного) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не застосовувались. Кримінальне провадження №0000725 23.06.2016 року було об`єднано з кримінальним провадженням №0001074 від 24.11.2015 року за фактом вчинення крадіжки електроінструментів з магазину «Електроінструменти», по АДРЕСА_1 та з кримінальним провадженням №0000254 від 17.03.2016 року за фактом вчинення крадіжки господарських інструментів 16.03.2016 року з магазину «Універсал» на АДРЕСА_2 . Поза увагою суду залишилось те, що стосовно ОСОБА_1 в цей же період здійснювалось досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 0000298 від 12.11.2015 та № 0000013 (перебував під вартою в період з 26.03.2016 до 25.05.2016 та з 26.05.2016 до 27.10.2016), за результатами судового розгляду яких постановлено обвинувальні вироки відповідно Галицьким районним судом Івано-Франківської області від 10.02.2022 та Калуським міськрайонним судом Івано Франківської області від 12.06.2020. Дані вироки набрали законної сили. В межах цих кримінальних проваджень стосовно ОСОБА_1 проводилися негласні слідчі (розшукові) дії, обшуки, копії протоколів яких в порядку статті 93 КПК України були використані як докази в об`єднаному кримінальному провадженні №0000725. Апелянт вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 зазнав моральної шкоди, глибоких душевних переживань та інших обмежень в реалізації особистих прав і свобод внаслідок здійснення досудового розслідування саме кримінального провадження №0000725, запобіжні заходи у якому не застосовувалися, негласні слідчі (розшукові) дії не проводилися. Апелянт також покликається на п. 3 Положення про застосування Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 04.03.1996 року, яким передбачено, що право на відшкодування шкоди виникає у громадянина, який був незаконно засуджений судом, у випадку його повної реабілітації. Оскільки матеріалами справи підтверджується постановлення відносно ОСОБА_1 обвинувальних вироків Галицьким районним судом Івано-Франківської області від 10.02.2022 та Калуським міськрайонним судом Івано Франківської області від 12.06.2020, ОСОБА_1 не набув права на відшкодування шкоди. Апелянт вважає, що стягнута судом першої інстанції моральна шкода не відповідає принципам поміркованості та розумності, розрахована з порушенням норм матеріального права, а саме Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Зазначає, що розмір відшкодування шкоди повинен визначатися з врахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до її збагачення за рахунок держави. Позивач не надав належних та допустимих доказів, зокрема, висновку експертного дослідження, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди органом досудового розслідування та причинно-наслідковий зв`язок між діями органу досудового розслідування та завданою позивачу шкодою. Вважає, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, визначається на рівні 1600 грн., відтак суд першої інстанції помилково виходив з розміру мінімальної заробітної плати , який станом на 01 січня 2024 року становив 8000,00 грн. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Львівської обласної прокуратури Кульчицького Є.Г на підтримання апеляційних скарги Львівської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора, заперечення представника ОСОБА_6 - ОСОБА_2 , щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 04.08.2015 СВ Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області внесено відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000725 за фактом вчинення крадіжки господарських товарів з проникненням в приміщення магазину в с. Антонівка Жидачівського району Львівської області, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Вказане кримінальне провадження 23.06.2016 об`єднано з кримінальним провадженням № 0001074 від 24.11.2015 за фактом вчинення 24.11.2015 крадіжки електроінструментів з магазину «Електроінструменти», що на АДРЕСА_1 та з кримінальним провадженням № 0000254 від 17.03.2016 за фактом вчинення крадіжки господарських інструментів 16.03.2016 з магазину «Універсал», що на АДРЕСА_2 .

24.06.2016 року слідчим, за погодженням із прокурором, ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, а 29.06.2016 обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 185 КК України у кримінальному провадженні №0000725 скеровано для розгляду до Жидачівського районного суду Львівської області.

Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 20.03.2023, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 05.09.2023, ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.185 КК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок кримінального переслідування ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка полягала у переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, позбавленні можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршенні відносин з оточуючими, вимушених змінах в організації його життя, тому дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, зокрема статті 1176 ЦК України, Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з пунктом 2 статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадках, зазначених у статті 2 цього Закону, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги виправдувальний вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 20.03.2023 року, яким ОСОБА_1 виправдано у кримінальному провадженні №0000725, однак залишив поза увагою те, що відносно ОСОБА_1 в цей же період часу здійснювалось досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 0000298 від 12.11.2015 та № 0000013 (перебував під вартою в період з 26.03.2016 до 25.05.2016 та з 26.05.2016 до 27.10.2016), за результатами судового розгляду яких постановлено обвинувальні вироки відповідно Галицьким районним судом Івано-Франківської області від 10.02.2022 (справа № 345/199/19) та Калуським міськрайонним судом Івано Франківської області від 12.06.2020 (справа № 345/1815/16-к), обвинувальні вироки набрали законної сили.

Так, вироком Калуського міськрайонного суду Івано Франківської області від 12.06.2020 року ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 визнано винними за ч. 3 ст. 185 КК України та засуджено до позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України.(кримінальне провадження № 0000013).

З вироку Калуського міськрайонного суду Івано Франківської області від 12.06.2020 року вбачається, що ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 за попередньою змовою повторно вчинили таємне викрадення чужого майна (крадіжку) поєднане з проникненням у інше приміщення, ними викрадено товарно матеріальні цінності на початку січня 2016 року з магазину в селі Лука Калуського району, в кінці січня 2016 року в смт. Войнилів Калуського району, в 20 -тих числах березня 2016 року в с. Сівка Войнилівська Калуського району.

Крім цього, СВ Рогатинським ВП Тисменицького ВП ГУ НП в Івано-Франківській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000298 від 12.11.2015 за фактом вчинення ОСОБА_1 , повторно за попередньою змовою групою осіб, з його батьком ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 17.11.2015 та 31.12.2015 крадіжок господарських інструментів та продовольчих товарів з магазинів в смт. Букачівці Рогатинського району Івано-Франківської області, за ч. 3 ст. 185 КК України.

Вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 10.02.2022 ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 визнано винними за ч. 3 ст. 185 КК України та засуджено до позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, обвинувальний вирок набрав законної сили 07.06.2022 згідно з ухвалою Івано Франківського апеляційного суду.

З вищезгаданих вироків судів вбачається, що в межах вказаних кримінальних проваджень стосовно ОСОБА_1 проводились негласні слідчі (розшукові) дії, обшуки, копії протоколів яких, в порядку ст. 93 КПК України були використані як докази у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000725, в межах якого негласні (слідчі) розшукові дії не проводились, запобіжні заходи ОСОБА_1 не обирались, в порядку статті 208 КПК він не затримувався, а відтак ОСОБА_1 жодним чином не був обмежений у вільній реалізації своїх особистих прав та свобод у кримінальному провадженні № 0000725.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з доводами апелянтів про безпідставність висновків суду першої інстанції, що ОСОБА_1 зазнав моральної шкоди , глибоких тривалих душевних переживань та страждань та інших обмежень в реалізації особистих прав і свобод внаслідок проведення досудового розслідування саме у кримінальному провадженні №0000725.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зазначена шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 2 ст. 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках, зокрема закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частинами 5, 6 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст.13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував на те, що у зв`язку із незаконними діями працівників органів досудового слідства та прокуратури, він зазнав глибоких і тривалих душевних страждань через істотну зміну звичного способу життя, пов`язану з участю у кримінальному провадженні та судовому розгляді, обмеження у зміні місця перебування і проживання, не міг вивезти сім`ю за межі України під час війни.

Проте, ОСОБА_1 в позовній заяві не зазначав, що в цей же період здійснювалось досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 0000298 від 12.11.2015 та № 0000013 (перебував під вартою в період з 26.03.2016 до 25.05.2016 та з 26.05.2016 до 27.10.2016), за результатами судового розгляду яких постановлено обвинувальні вироки Галицьким районним судом Івано-Франківської області від 10.02.2022 (справа № 345/199/19) та Калуським міськрайонним судом Івано Франківської області від 12.06.2020 (справа № 345/1815/16-к), що набрали законної сили.

З огляду на здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 0000298 від 12.11.2015 та № 0000013, під час проведення яких ОСОБА_1 перебував під вартою в період з 26.03.2016 до 25.05.2016 та з 26.05.2016 до 27.10.2016, постановлення судами за результатами розгляду цих кримінальних проваджень обвинувальних вироків щодо ОСОБА_1 , враховуючи те, що він не був виправданий за вчинення декількох вищезгаданих правопорушень, колегія суддів, вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 зазнав моральної шкоди, глибоких і тривалих душевних страждань та інших обмежень в реалізації особистих прав та свобод внаслідок здійснення досудового розслідування саме у кримінальному провадженні № 0000725, запобіжні заходи у якому до нього не застосовувались, негласні слідчі (розшукові) дії не проводились та вважає, що ОСОБА_1 , будучи визнаним винним у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, за вчинення яких був притягнутий до кримінальної відповідальності, не має права на відшкодування моральної шкоди.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що досудове розслідування проводилося Жидачівським ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області, однак орган розслідування НП України до участі у справі, як відповідач, позивачем не залучалася.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційних скарг Львівської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора, то з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора підлягає стягненню сплачений ними судовий збір за подання апеляційних скарг.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури та апеляційну скаргу Офісу генерального прокурора задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 24 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури - 10 320, 00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, на користь Офісу Генерального прокурора - 8 256,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 26.12.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк