Справа № 314/5420/23
Провадження № 2/314/335/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2024 м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Свідунович Н.М.,

секретар судового засідання Печонкіна В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 314/5420/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання майна особистою власністю

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кара Ю.М. звернулась до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання майна особистою власністю. На обґрунтування своїх вимог зазначила, що 22.09.2001 вона з відповідачем ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.05.2009 шлюб між ними розірваний. За час шлюбу за кошти, отримані в кредит, а також в результаті її самостійної праці, позивачкою було придбано у громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 з побутовими та господарчими будівлями і спорудами, а також земельну ділянку площею 0,0753 га, яка знаходиться за тією ж адресою. Договір купівлі-продажу житлового будинку, кредитний та іпотечний договори не укладались в інтересах сім`ї, відповідні рішення були прийняті позивачкою одноособово. В подальшому житловий будинок та земельна ділянка подружжям ОСОБА_7 для проживання не використовувалась. Отриманий кредит позивачка виплачувала самостійно, тобто вона використала свої власні кошти із особистих заощаджень, до яких відповідачі не мають жодного відношення. Із посиланням на вимоги Сімейного кодексу України (далі СК України) та правові висновки Верховного Суду зазначила, що сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Наразі у позивачки постало питання, щодо продажу житлового будинку та земельної ділянки, однак приватний нотаріус відмовилась посвідчити угоду, пославшись на те що, житловий будинок та земельна ділянка не є її особистою приватною власністю, оскільки придбані під час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 . З наведених підстав просила визнати вищезазначений житловий будинок та земельну ділянку особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 17.11.2023 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

18.12.2023 від представника позивачки адвоката Кара Ю.М. надійшли документи на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 04.03.2024 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 19.06.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, від її представника адвоката Кара Ю.М. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, будь-яких заяв, відзив на позов на адресу суду не подав.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання також не з`явилась, надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності учасників справи та ухвалити рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи, без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає ч. 1, ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що 22.09.2001 у відділі РАГС Комунарського РУЮ м. Запоріжжя позивачка уклала шлюб із ОСОБА_2 , після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_7 .

31.08.2005 між позивачкою та Акціонерним банком «Факторіал-Банк» укладено кредитний договір № 111/05. Згідно якого вона отримала кредит у розмірі 12000,00 доларів США, з відсотковою ставкою 14% річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 30.08.2035. Після отримання коштів, 31.08.2005 між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_8 укладено договір купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з побутовими та господарчими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки площею 0,0753 га, яка розташована за тією ж адресою. Житловий будинок та земельна ділянка придбані позивачкою за кошти, які вона отримала в кредит від АБ «Факторіал-Банк».

Відповідно до п.п. 3 Договору купівлю-продаж вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки сторони здійснили за 75750 грн.

В цей же день, 31.08.2005 між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» і ОСОБА_8 був укладений іпотечний договір № 25/05.

Шлюбні відносини між позивачкою і відповідачем ОСОБА_2 припинені з вересня 2008 року.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28.05.2009 у цивільній справі № 2-497/2009 шлюб між ОСОБА_8 і ОСОБА_2 розірваний.

16.07.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_8 , про що видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 .

11.03.2011 між позивачкою і відповідачем ОСОБА_3 у Орджонікідзевському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції укладено шлюб, про що зроблено актовий запис № 58 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 . Після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на ОСОБА_9 .

У зв`язку з підвищенням курсової різниці гривні до долара, у позивачки утворилась заборгованість по кредитному договору. Станом на 08.02.2018 заборгованість за кредитним договором складала: 207187, 14 грн., з них: за кредитними коштами 194659,44 грн.; заборгованість за нарахованими процентами 12527, 70 грн., пеня в розмірі 3637,49 грн.

08.02.2018між ПАТ «ФідоБанк» і третьою особою ОСОБА_4 укладено договір про відступлення (купівлю-продажу) прав вимоги по вищевказаному кредитному та іпотечних договорах, отже, вбачається заміна кредитора на ОСОБА_4 .

В подальшому погашення заборгованості за кредитним договором позивачкою відбувалось перед ОСОБА_4 .

Станом на вересень 2022 року позивачкою було повністю виплачена заборгованість по кредитному договору № 111/05 від 31.08.2005, у зв`язку з чим 23.09.2022 державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області Євграфовою О.М. на підставі заяви ОСОБА_4 було знято заборону відчуження майна, а саме відчуження житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була накладена Вільнянською державною нотаріальною конторою Запорізької області 31.08.2005.

Вказане підтверджується копіями відповідних договорів.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом вказаної статті особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 07.12.2016 у справі 6-1568цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи викладене та, беручи до уваги, що житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_1 придбала за рахунок кредитних коштів, який самостійно виплатила, спірний житловий будинок та земельна ділянка є її особистою приватною власністю, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України.

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, враховуючи позицію сторін, суд вважає, що спірне нерухоме майно є придбаним за особисті кошти ОСОБА_1 , а тому є визначені законом підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання майна особистою власністю задовольнити у повному обсязі.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , з припиненням поширення правового режиму спільного сумісного майна, житловий будинок АДРЕСА_1 з побутовими та господарчими будівлями і спорудами та земельну ділянку з кадастровим номером :08:002:0017, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Наталія Миколаївна Свідунович

26.09.2024