Березівський районний суд Одеської області
23.05.2024
Справа № 494/855/24
Провадження № 2/494/376/24
УХ В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2024 р. м. Березівка

Суддя Березівського районного суду Одеської області Римар І.А., розглянувши заяву представника заявника про забезпечення позову по цивільній справі №494/855/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені (неустойки) за несвоєчасну сплату аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

До Березівського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені (неустойки) за несвоєчасну сплату аліментів.

Ухвалою суду від 13.05.2024 року відкрито спрощене позовне провадження по справі та призначено судове засідання на 27.06.2024 року.

Водночас, 16.05.2024 року на адресу суду надійшла окрема заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти та майно боржника на суму 42926 грн. 67 коп.

Статтею 153 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Разом з цим, суд вважає зазначити, що у зв`язку з надмірним навантаженням справами, яке виходить за межі фізичної можливості розгляду кожної справи у розумні строки, оскільки у Березівському районному суді Одеської області наразі працює 2 (два) судді (штатна чисельність 4 (чотири) судді) та які є водночас слідчими суддями на території колишнього Ширяївського, Іванівського, Миколаївського, Березівського та частини Лиманського районів, відключенням електроенергії та постійними повітряними тривогами, суд позбавлений можливості проводити розгляд справи та заяв в розумні строки визначені ЦПК України, про що також зазначено в ухвалі про відкриття провадження.

У відповідності до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ознайомившись за можливістю з заявою про забезпечення позову від 16.05.2024 року та вивчивши її, судом встановлено, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, задоволено позов позивача та на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 щомісячно необхідно стягувати аліменти на утримання малолітньої дитини. На підставі винесеного рішення отримано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. Відповідно до довідки про наявність заборгованості по сплаті аліментів вбачається, що відповідач не регулярно здійснює оплату аліментів та є великі затримки у їх сплаті. Станом на 01.05.2024 року вбачається наявність затримки зі сплати аліментів та нараховану пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 42926 грн 67 коп. Оскільки ,відповідач не сумлінно виконує обов`язки по сплаті аліментів та для ухилення від виконання рішення суду позивач просить забезпечити позовм шляхом накладення арешту на кошти та майно відповідача в межах позовних вимог на загальну суму 42926 грн. 67 коп.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частинами першої та другої 150 ЦПК України передбачено: позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості , забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також, суд враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

Як вбачається між позивачем та відповідачем виник спір стосовно виконання відповідачем зобов`язань зі сплати аліментів.

Заявляючи вимогу про забезпечення позову про накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача в межах визначеної суми, позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодного доказу на підтвердження наявності у відповідача будь-яких рахунків, наявності на них грошових коштів, як і наявності у відповідача на праві власності будь-якого майна.

Враховуючи, що заявлені позивачкою вимоги не є конкретизованими, не є доведеними, а суд приймаючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, вважає, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою.

Крім того, суд зазначає, що як вбачається з поданих позивачкою до позову документів, заявлений до стягнення розмір пені розраховано позивачем на підставі наявної заборгованості по аліментам, які стягуються в межах виконавчого провадження.

У відповідності до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право зокрема: 6) накладати арешт на майноборжника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; 7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеномустаттею 35-1Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; 21)отримувати відбанків таінших фінансовихустанов,небанківських надавачівплатіжних послуг,емітентів електроннихгрошей інформаціюпро наявністьрахунків/електроннихгаманців та/абостан рахунків/електроннихгаманців боржника,рух коштівта операціїза рахунками/електроннимигаманцями боржника,а такожінформацію продоговори боржникапро зберіганняцінностей абонадання боржникув майновийнайм (оренду)індивідуального банківськогосейфа,що охороняєтьсябанком; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що в межах вказаного виконавчого провадження ВП №58932196 державним виконавцем не здійснено накладено арешту майно відповідача, у тому числі на грошові кошти, позивачем до суду не надано.

Отже, заявником не доведено і не підтверджено жодним доказом, що невжиття заявлених заходів шляхом накладення арешту на невизначене майно відповідача та грошові кошти на невизначеному рахунку, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Більш того, суд вважає зазначити, що вирішення заяви про забезпечення позову є фактичним вирішенням справи без розгляду її по суті.

При цьому, доводи заяви про забезпечення позову фактично співпадають з доводами самого позову, а зазначені в заяві про забезпечення позову обставини підлягають з`ясуванню виключно під час розв`язання спору по суті.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги викладені у заяві доводи заявника та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, суд доходить висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника заявника про забезпечення позову по цивільній справі №494/855/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені (неустойки) за несвоєчасну сплату аліментів- залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складення повної ухвали суду.

Суддя І.А. Римар