Справа № 386/234/24
Провадження № 2/386/167/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року смт. Голованівськ

Голованівський районний суд Кіровоградської області

В складі головуючого судді Гут Ю. О.

з участю: секретаря судового засідання Корніцької Л.В.,

представника відповідача Лодиги М.Т.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду смт . Голованівськ цивільну справу за позовною заявою Тітаренка Володимира Едуардовича, який діє в інтересах Фермерського господарства «Родючість», до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

встановив :

Тітаренко Володимир Едуардович, який діє в інтересах Фермерського господарства «Родючість», 22.02.2024 звернувся до суду з позовною заявою доОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно отримані кошти в розмірі 126860 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до позивача із пропозицією взяти в неї в оренду земельну ділянку пай площею 4,30 га, кадастровий номер земельної ділянки :02:000:0253, яка розташована на території Розкішненської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області, яку вона успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свою волю до передачі в оренду своєї земельної ділянки пояснила тим, що земельна ділянка перебуває у користуванні ТОВ АПК «Розкішна» без правових підстав, як самовільне зайняття земельної ділянки без укладення договору оренди з ТОВ, яке в свою чергу не платить їй плату за фактичне користування її земельною ділянкою без договору оренди. Вище описана пропозиція щодо передачі в оренду її земельної ділянки була прийнята позивачем, що підтверджується укладеним договором оренди земельної ділянки від 07.11.2017. Після укладення договору оренди позивач звернувся до реєстратора речових прав на нерухоме майно із заявою про реєстрацію договору оренди землі від 07.11.2017, де було виявлено, що земельна ділянка відповідача перебуває в оренді в ТОВ АПК «Розкішне» та неможливо провести реєстрацію договору оренди земельної ділянки. Після встановленої обставини відповідач просила ФГ взяти на себе обов`язок по судових витратах в рахунок орендної плати в майбутньому, вивчити питання повернення їй земельної ділянки з чужого незаконного володіння так як хоче щоб орендні відносини щодо її земельної ділянки були тільки із ФГ. Відповідач запевняв позивача, що жодного договору оренди земельної ділянки із ТОВ «Розкішне» вона не укладала, та жодного разу не отримувала орендної плати за користування земельною ділянкою. Вводячи в оману відповідач скористалась та добротою позивача, який в свою чергу повірив в те, що відповідач незаконного відібрали земельну ділянку та ще й при цьому не платять плату за фактичне користування її земельною ділянкою чим фактично позбавили відповідача засобів для існування, погодився сплачувати їй орендну плату в рахунок на майбутньої плати, та 07.11.2017 отримала від позивача оплату за укладення договору оренди в сумі 14750 грн. З 2017 по 2023 рік позивач сплачував відповідачу кошти рівні орендній платі, але земельною ділянкою не користувався так як тривала судова справа у Голованівському районному суді №386/1027/22. Таким чином, відповідач безпідставно отримувала від відповідача грошові кошти за 2017-2023 в сумі 126860 грн..

Ухвалою суду від 27.02.2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 08.05.2024 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

14.06.2024 представник позивача через систему «Електронний суд» надіслала до суду відзив на позовну заяву, який суд до уваги не бере, оскільки поданий в строку його подачі, не надав суду доказів поважності пропуску такого строку та не просив його поновити.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити..

Враховуючи норми ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача і ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 07.11.2027 між ОСОБА_1 та ФГ «Родючість» укладений договір оренди землі, в якому вказано що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 4,30 кадастровий номер :02:000:0253, строк дії договору не вказано, орендна плата сплачується орандарем у грошовій формі в розмірі, що складає 3% від нормативної грошової оцінки об`єкта оренди. Договір підписано сторонами.

Представник позивача стверджує, що звертався до реєстратора речових прав на нерухоме майно із заявою про реєстрацію договору оренди землі від 07.11.2017, де було виявлено, що дана земельна ділянка перебуває в оренді ТОВ АПК «Розкішне», тому неможливо провести реєстрацію даного договору, однак суду не надав жодного доказу на своє твердження.

Відповідно до видаткового касового ордеру від 07.11.2017 за підписання договору ОСОБА_1 видано 14750 грн., нижче після графи «видав касир» Менчук зазначено 10000 грн, 3500 ячменю та за (нерозбірливо написано за що) 1250 грн де проставлений підпис одержувача нерозбірливо та прізвище отримувача невказано, що ставить під сумнів суд в тому, що даний документ підписано саме відповідачем, крім того , касовий ордер офрмлений в порушення Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 29.12.17 р. № 148. (далі- Положення)

Із наданої копії підписаної як відомість розрахунку за оренду земельних ділянок 2017 під порядковим номером 4 вказано , що ОСОБА_1 , отримала 14750 грн. та проставлений підпис, дану відомість суд ставить під сумнів оскільки оформлений з порушенням Положення .

Із копії відомості підписаної як «Розкішне 2018 виплата за оренду земельних паїв 2018 рік» під порядковим номером вказана Крохмальна Світлана 15000 проставлений підпис, в кінці записів підписано бухгалтер підпис ОСОБА_3 , однак не вказано, хто складав відомість, хто перевірив, дану відомість суд ставить під сумнів оскільки оформлена з порушенням Положення.

Аналогічно копію відомості 2020 розрахунку за орендну плату земельного паю суд не бере до уваги оскільки оформлена з порушенням Положення.

Із копії платіжної інструкції №331 від 21.12.2023 слідує, що позивач перерахував на рахунок НОМЕР_1 , одержувачу ОСОБА_1 18000 грн, призначення платежу оренда землі за 2023 рік, однак суду не надав жодного доказу, що ОСОБА_1 не заперечувала про перерахування орендної плати саме на цей рахунок, тому даний доказ судом до уваги не береться.

Позивачем суду не надано жодного іншого доказу про те, що ОСОБА_1 отримувала від позивача в рахунок орендної плати безпідставно кошти.

Аналізуючи надані суду документи (копії яких буди надані на дослідження позивачем) судом встановлені наступні факти.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження №12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Згідно ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ч.1, 2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Надані суду копії платіжних відомостей та копії відомостей про отримання відповідачем коштів не надає повного змісту господарської операції яка проведена під час видачі коштів. На порушення вимог законодавства щодо здійснення підприємствами обліку операцій з готівкою у відповідних книгах обліку позивачем не надані суду належні докази на підтвердження своїх виплат.

Як вбачається з Правової позиції Постанови судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу.

Позивач не довів належними та допустимими доказами безпідставно отримання відповідачем грошових коштів .

Так обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі "Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

При цьому у суду відсутній обов`язок суду вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує позивач, оскільки відповідно до приписів ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За таких обстави суд вважає, що про безпідставне отримання шляхом обману відповідачем коштів за оренду земельної ділянки, як вказано позивачем в позові мова не може вестись, оскільки суду не надано жодного доказу виплати таких виплат відповідачу, крім того, позивач в позові стверджує, що знаючи про неможливість реєстрації вказаного договору оренди землі, оскільки вказана земельна ділянка перебуває в оренді ТОВ АПК «Розкішне», сам добровільно здійснював виплати відповідачу в рахунок орендної плати за 2017-2023 роки, при цьому, земельна ділянка йому передана не була та земельну ділянку він не обробляв, в зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити повністю в задоволенні позову Тітаренка Володимира Едуардовича, який діє в інтересах Фермерського господарства «Родючість», до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Судові витрати покласти на позивача.

Місцезнаходження позивача Фермерського господарства «Родючість»: вул. Зелена, буд. №1, с. Пушкове Голованівський район Кіровоградська області, поштовий індекс 26553;.

Місце проживання відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 ;РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення: 27 грудня 2024 року.

Суддя: Гут Ю. О.