Провадження № 22-ц/802/208/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

представника позивача Домальчука Р.В.,

представника відповідача Жуковського В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за апеляційними скаргами позивача Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» та відповідача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник Жуковський Віталій Валентинович, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

31.07.2023 ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних.

Позов мотивований тим, що відповідно до умов кредитного договору № 50/07-К/02.07.09.2007 року укладеним між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 080 доларів США на строк з 07.09.2007 по 06.09.2019. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 07.09.2007 року укладено договір поруки № 1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.04.2013 у справі №161/2557/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 50/07-К/02 від 07.09.2007 року в розмірі - 34 844 грн. 53 коп та витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 3 441 грн. 00 коп. по 1 720 грн. 50 коп. з кожного.

Банк зазначає, що на даний час рішення не виконано, заборгованість не погашено, а тому є підстави для звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 трьох процентів річних від простроченої суми боргу. Згідно розрахунку заборгованості за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 включно банком нараховано 3% річних у розмірі 4 893,08 доларів США.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укргазбанк» три проценти річних в сумі 2 961 долар США 82 центи за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором №50/07-К/02 від 07.09.2007 згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.04.2013 у справі №161/2557/13-ц.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач та відповідач подали апеляційні скарги.

Позивач просить рішення суду, в частині відмовлених позовних вимог, скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов банку задовольнити повністю. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин строк позовної давності. Оскільки строки передбачені ст.257, 258 ЦПК України продовжуються на строк дії карантину.

В апеляційній скарзі відповідач, в інтересах якого діє його представник, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційна скарга мотивована тим, що банк здійснив захист боргового зобов`язання за кредитним договором № 50/07-К/02 від 07 вересня 2007 року, про що свідчить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2022 року в цивільній справі за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за кредитним договору № 50/07-К/02 від 07 вересня 2007 року в розмірі 2964, 52 долара США за період з 12 червня 2018 року по 11 червня 2021 року.

Заслухавши представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а апеляційна скарга відповідача підлягає до часткового задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.04.2013 у справі №161/2557/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 50/07-К/02 від 07.09.2007 року в розмірі - 34 844 грн. 53 коп та витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 3 441 грн. 00 коп. по 1 720 грн. 50 коп. з кожного (а.с.9).

Станом на 23 лютого 2022 року непогашена заборгованість за кредитним договором № 50/07-К/02 від 07 вересня 2007 року, яка підлягає стягненню за рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2014 року становить 32909,07 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості, що стороною не оспорюється.

Згідно з поданим розрахунком заборгованість за несвоєчасне погашення кредиту і процентів 3% річних ОСОБА_1 (поручителя за кредитним договором ОСОБА_2 №50/07-К/02 від 07.09.2007) за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 становить 4 893,08 доларів США (а.с.10).

Відповідно до частини першої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Згідно ст.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, аналіз змісту частини четвертої статті 559 ЦК України свідчить, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові .

При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від04.06.2019 у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Так, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.102018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Колегія суддів зазначає, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2013 році зобов`язання відповідача, як поручителя сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач, як кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителів, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції підставно вважав, що у зв`язку з неналежним виконанням боргових зобов`язань, у позивача виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Однак суд першої інстанції здійснив свій розрахунок та зазначив період нарахування трьох відсотків річних за період з 31.07.2020 р. по 31 липня 2023 року, застосувавши строк позовної давності.

Такі висновки суду є помилковими та зроблені з порушенням норм матеріального права.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

За змістом статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом 31 липня 2023 року, тобто після спливу позовної давності щодо стягнення трьох відсотків річних за періоди з 12 березня 2017 року по 30 липня 2020 року тому, з в рахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності, відмовив у задоволенні стягнення трьох відсотків річних за період з 12 березня 2017 року по 30 липня 2020 року. Та навів свій період саме з моменту пред`явлення позову 31 липня 2023 року три роки - 31 липня 2020 року.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину», зміни набули чинності з 02 березня 2020 року.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARA-CoV-2» карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) був встановлений в Україні з 12.03.2020 року та діяв до 30.06.2023 року

У постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) Верховний Суд зазначив про те, що у пункті 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України в редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540 - ІХ перелічені всі статті Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

Суд першої інстанції вказаних вимог закону не врахував, дійшов помилкового висновку про застосування позовної давності до періоду з 12 березня 2017 року по 30 липня 2020 року.

Таким чином у позивача виникло право на стягнення 3 % річних за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Однак, як встановлено апеляційним судом, заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2022 року в цивільній справі №161/211/22 стягнуто з ОСОБА_2 в користь ПАТ АБ «Укргазбанк» три відсотки річних за період з 16 вересня 2018 року по 15 вересня 2021 року у розмірі 2 964,52 доларів США. З текстом рішення суду першої інстанції колегія суддів ознайомилась в Єдиному державному реєстрі судових рішень з повним доступом, рішення суду набрало законної сили 19 квітня 2022 року.

Таким чином банк скористався своїм правом захисту боргового зобов`язання за період з 16 вересня 2018 року по 15 вересня 2021 року, а тому стягнення трьох відсотків річних за цей період не підлягає до задоволення.

Звертаючись до суду з даним позовом банк зазначив період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Апеляційний суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для нарахування та стягнення трьох відсотків річних саме за період з 12 березня 2017 року по 15 вересня 2018 року та за 16 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року, тобто з виключенням періодів за які банк уже стягнув три відсотки річних за прострочення виконання боргового зобов`язання відповідно до рішення суду від 09 березня 2022 року.

Апеляційний суд провів свій розрахунок нарахування трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

За період з 12 березня 2017 року по 15 вересня 2018 року три відсотка річних становить 1495,79 доларів США= 32 909,00 x 3 % x 553 : 365 : 100. За період з 16 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року три відсотка річних становить 435,48 доларів США= 32 909,00 x 3 % x 161 : 365 : 100 .

Таким чином три відсотки річних за вказані періоди становить 1931, 27 доларів США.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. У зв`язку з цим апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга відповідача підлягає до часткового задоволенню.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено до стягнення 4893, 08 доларів США та сплачено судовий збір в розмірі 2684,00 гривень ( а.с. 1)

Апеляційний суд прийшов до висновку про стягнення 1931, 27 доларів США, що становить 3% річних не несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, що в свою чергу становить 39, 46 % від заявлених позовних вимог.

Таким чином з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1059, 11 гривень судового збору за подання позовної заяви (2684,00 грн *39,46% (задоволені позовні вимоги).

Судом першої інстанції ухвалено стягнути з відповідача 2461, 36 доларів США, що становить три відсотка річних за неналежне виконання грошового зобов`язання. Відповідач не погоджуючись з даною сумою подав апеляційну скаргу, та просив в задоволенні позову відмовити. Апеляційний суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача три відсотка річних в розмірі 1931, 27 доларів США. Таким чином апеляційна скарга відповідача задоволена на 34, 8 %. Враховуючи зазначене з позивача на користь відповідача підлягає стягнення 856, 55 гривень судового збору за подання апеляційної скарги = 2461,36 грн (сплачений судовий збір а подання апеляційної скарги) *34,8 % (відмовлені позовні вимоги).

Окрім того, відповідачем заявлено клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 4200 гривень. До апеляційної скарги додано: договір про надання правничої допомоги від 06 грудня 2023 року; копію свідоцтва ОСОБА_3 про право на заняття адвокатською діяльністю № 735; ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Жуковським В.В.; акт приймання-передачі наданих послуг згідно договору від 06 грудня 2023 року з детальним описом робіт та вартістю таких послуг; копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 17 від 08 січня 2024 року про сплату ОСОБА_1 4200 гривень витрат на правничу допомогу.

До початку судових дебатів представником відповідача заявлено клопотання про розподіл судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Отже, відповідачу, на підставі ст.141 ЦПК України, необхідно відшкодувати 1461, 60 грн (4200 грн х 34,8 %) судових витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, тобто пропорційно до позовних вимог, у задоволенні яких було саме відмовлено у суді апеляційної інстанції, які є документально підтвердженні та співмірними з предметом спору, складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Керуючись ст. 268, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник Жуковський Віталій Валентинович, задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 05 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1931, 27 доларів США .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» 1059,11 гривень судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 856,55 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1461, 60 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя:

Судді: