ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/4279/23 Головуючий суддя І інстанції Пілюгіна О. М.
Провадження № 22-ц/818/1873/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: надання послуг
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 січня 2024 року, по цивільній справі № 635/4279/23, за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги постачання теплової енергії та гарячої води,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги постачання теплової енергії та гарячої води.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 проживають в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачами послуг, які надає підприємство. Однак внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг у них утворилася заборгованість, яка за період з 01 жовтня 2017 року до 30 квітня 2023 року становить 56106,30 грн.

З урахуванням поданої позивачем заяви про зменшення позовних вимог від 19.01.2024, у якій просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за теплопостачання в сумі 49122,77 грн та судовий збір в розмірі 2 684,00 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 січня 2024 року позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» суму заборгованості за послуги з опалення та гарячу воду в розмірі 49122 гривні 77 копійок. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» суму судового збору в розмірі по 1342 гривні 00 копійок.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу разом і з заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог в межах строку позовної давності з 01 жовтня 2017 року по 30 квітня 2020 року включно.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, не звернув увагу на те, що його не було належним чином повідомлено про дату, час та місце слухання справи. В матеріалах справи відсутнє повідомлення про вручення рекомендованого листа, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості подати до суду відзив на позовну заяву або заяву про застосування строку позовної давності. Зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності, тому позовні вимоги за період з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2023 року не підлягають задоволенню, оскільки знаходяться за межами строку позовної давності. Вважав причини його не звернення до суду першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності поважними.

У відзиві представник КП «ХТМ» Карчевцев В.Є. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Вказує на те, що сама по собі заява про застосування наслідків спливу позовної давності свідчить про визнання позову. Відповідач згідно наявної у справі відомості здійснював періодичні платежі протягом 2017-2022 років, тобто визнавав свій борг, а тому внаслідок таких дій відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривався.

Внаслідок встановлення карантину на всій території України з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року строки, визначені ст. 257 ЦК України продовжувались на строк його дії, а тому вказаний період не входить у строки позовної давності. З цього приводу наявні відповідні правові висновки щодо застосування статті 257 ЦК України та пункту 11 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 31.05.2022 у справі № 926/1812/21, від 22.06.2022 у справі № 916/1157/21. Таким чином вважає доводи скарги необґрунтованими та такими, що підлягають відхиленню.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, відповідно до ст. 367 ЦПК України дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідачі не виконують свого обов`язку по оплаті наданих їм послуг, тому наявні законні підстави для стягнення з них в солідарному порядку заборгованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19 червня 2023 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.14,16).

За вказаною адресою КП «Харківські теплові мережі» відкрито обліковий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 .

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання по АДРЕСА_2 .

Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачам рахунки на оплату послуг теплопостачання, однак відповідачі не виконували належним чином свої обов`язки по своєчасному внесенню в повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в результаті чого за період з 01 жовтня 2017 року по 30 квітня 2023 року у них виникла заборгованість в розмірі 56106,30 грн.

З урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог від 19.01.2024, просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за теплопостачання в сумі 49122,77 грн та судовий збір в розмірі 2 684,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, подала суду заяву, в якій визнала зменшені позовні вимоги в повному обсязі, просила розглянути справу без її участі (а.с.47)

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Положеннями частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз вищенаведених положень норм матеріального права свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01 жовтня 2017 року по 30 квітня 2023 року надавались ОСОБА_2 та ОСОБА_1 послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, які повинні оплатити надані послуги.

З відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_3 вбачається, що за період з 01 жовтня 2017 року по 30 квітня 2023 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 49122,77 грн (а.с.49).

Будь-яких доказів на спростування факту надання послуг та розміру заборгованості відповідачами до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Таким чином суд першої інстанції правильно вважав, що наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованість за надані послуги за період з 01 жовтня 2017 року по 30 квітня 2023 року в розмірі 49122,33 грн.

Доводи скарги ОСОБА_1 про те, що його не було належним чином повідомлено про дату, час та місце слухання справи, що у матеріалах справи відсутнє повідомлення про вручення рекомендованого листа, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості подати до суду відзив на позовну заяву або заяву про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Як вбачається із матеріалів справи, 23 січня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи за наявними у справі матеріалами суд ухвалив рішення у даній справі.

Судова кореспонденція надсилалася відповідачам, зокрема і ОСОБА_1 на адресу його реєстрації. До суду першої інстанції повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.26).

Згідно з пунктом 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже, у разі зазначення причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки.

Такий висновок відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19, від 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 760/17314/17.

Зазначене дає підстави для висновку про належне виконання судом першої інстанції вимог статті 128 ЦПК України.

Таким чином, ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції розглянув справу, належним чином повідомивши відповідача ОСОБА_1 , що свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення указаного учасника справи про розгляд справи. Зазначене не є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 09 липня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

Н.П. Пилипчук.