Справа № 472/392/24
Провадження №2/472/193/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 листопада 2024 року селище Веселинове
Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
судового засідання - Чорної О.В.,
представника позивача - ОСОБА_1
(в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 селища Веселинове цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
В судове засідання позивач ОСОБА_2 не прибув, але забезпечив участь в судовому засіданні свого представника - адвоката Герман О.С., яка в судовому засіданні позов підтримала повністю та просила задовольнити його, оскільки відповідач ОСОБА_3 взяв у позивача позику з обов`язком її повернути до 01.09.2022 року, однак до сих пір не повернув її. Крім того, представник позивача надала згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання 29 жовтня 2024 року та 29 листопада 2024 року не з`явився, про дату, час та місце судових засідань був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими конвертами, які повернулися до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Крім того, був повідомлений шляхом розміщення оголошення на веб-сторінці суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суд про причини неявки в судові засідання, відзиву на позовну заяву не подав, та те, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.
Суд, заслухавши вступне слово представника позивача - адвоката Герман О.С., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких в порядку цивільного судочинства прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Так, згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Як встановлено в судовому засіданні, 06.04.2021 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М., що підтверджується копією вказаного договору позики (а.с. 7).
26 січня 2022 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір про внесення змін до договору позики від 06.04.2021 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М., що підтверджується копією вказаного договору позики (а.с. 6).
Згідно з вказаним договором позики, з урахуванням договору про внесення змін до договору позики від 26.01.2022 року, ОСОБА_3 взяв у позивача позику в сумі 638 480,90 гривень, що в доларовому еквіваленті становить 22 270 доларів США, з обов`язком повернути вказану суму до 01.09.2022 року.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
У даній справі, судом встановлено та не спростовано відповідачем, що 06 квітня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. та зареєстрований у реєстрі № 106, згідно з умовами якого ОСОБА_2 (позикодавець) передав ОСОБА_3 (позичальнику) грошові кошти в сумі 560 348,00 грн., що еквівалентно 20 200,00 доларів США за курсом Національного банку України, терміном до 31 грудня 2021 року, які відповідач зобов`язався повернути позикодавцю без нарахування відсотків та у порядку, передбаченому укладеним між ними договором.
26 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. та зареєстрований у реєстрі № 143, згідно з умовами якого ОСОБА_2 (позикодавець) передав ОСОБА_3 (позичальнику) грошові кошти в сумі 638 480,90 грн., що еквівалентно 22 270,00 доларів США за курсом Національного банку України, які відповідач зобов`язався повернути позикодавцю терміном до 01 вересня 2022 року.
Враховуючи, що всупереч вимогам законодавства та положенням укладеного між сторонами договору позики, позичальник не надав належних та допустимих доказів часткового або повного виконання своїх зобов`язань перед позикодавцем, отриману в борг грошову суму у передбачені договором строки не повернув, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з боржника основної суми боргу в розмірі 22 270,00 доларів США.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. При цьому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Крім того, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошових коштів, нараховуються 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Судом встановлено, що договором позики, який укладений між сторонами, розмір процентів не визначений.
Згідно з розрахунком позивача кількість днів прострочення зобов`язання складає 591 день (період з 02.09.2022 року по 15.04.2024 року).
При цьому, три проценти річних від простроченої суми складають 1081,77 доларів США (22 270 дол. США х 3% річних / 365 днів х 591 день).
Судом перевірено розрахунок 3% річних за договором позики, який наведений позивачем в позовній заяві, та прийнято його як такий, що зроблений фахово, відповідно до вимог чинного законодавства. На спростування зазначеного відповідач не надав будь-яких своїх розрахунків.
На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем доведена заборгованість відповідача за договором позики станом на 15 квітня 2024 року в загальній сумі 23 351, 77 доларів США, яка складається з наступного:
- 22 270 доларів США - сума основного боргу;
- 1081,77 доларів США - три проценти річних від простроченої суми.
Оскільки доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, суд дійшов висновку, що борг позивачу не повернуто, і тому, позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені відповідними доказами, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, в зв`язку з чим з нього на користь позивача підлягає стягненню грошова сума за договором позики та 3% річних за прострочення грошових зобов`язань за договором позики у загальному розмірі 23 351, 77 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 920 036,38 гривень (23 351, 77 х 39,3990 (офіційний курс НБУ станом на 15.04.2024 року)).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 9200,36 грн. судового збору (920 036,38 х 9200,60) / 920 059,85).
Положеннями статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.
Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд дійшов висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обгрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.
Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Герман О.С. 30.10.2023 року було укладено Договір про надання правової допомоги (далі - Договір), за умовами якого адвокат взяв на себе зобов`язання з приводу надання правничої допомоги в суді.
Як вбачається із Акту №1 прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 30.10.2023 року адвокат Герман О.С. надала, а позивач ОСОБА_2 прийняв юридичні послуги (правничу допомогу), вартість яких становить 10 000 гривень та складається із: проведення правового аналізу документів необхідних для написання позовної заяви - 4000 гривень, проведення аналізу судової практики щодо предмета спору - 2000 гривень, збір доказів, яка додані до позову - 1000 гривень, написання позовної заяви - 3000 гривень.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, в додатковій постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 242/3831/19.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт понесення судових витрат на правничу допомогу.
Суд також враховує, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.ст. 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд дійшов висновку, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 10 000 гривень є неспівмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), а тому суд вважає за необхідне зменшити суму витрат на правову допомогу до 7 000 гривень, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 259, 263-265, 280, 282, 284 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , уродженця с. Новокатеринівка Веселинівського району Миколаївської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , основний борг за договором позики від 06.04.2021 року у сумі 22 270 (двадцять дві тисячі двісті сімдесят) доларів США, 3% річних за прострочення грошових зобов`язань за договором позики від 06.04.2021 року за період з 02.09.2022 року по 15.04.2024 року у розмірі 1081,77 (одна тисяча вісімдесят один долар США сімдесят сім центів), що разом становить - 23 351, 77 (двадцять три тисячі триста п`ятдесят один долар США сімдесят сім центів), що в гривневому еквіваленті станом на 15.04.2024 року становить 920 036 (дев`ятсот двадцять тисяч тридцять шість) гривень 38 (тридцять вісім) копійок, та стягнути судовий збір в розмірі 9 200 (дев`ять тисяч двісті) гривень 36 (тридцять шість) копійок, та стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (або з дати складення повного тексту заочного рішення суду).
Учасник справи, якому заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення (або в день складення повного заочного рішення суду), має право на поновлення пропущеного строку, на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення, а в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення - після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Повне рішення суду виготовлено 09 грудня 2024 року.
Суддя Веселинівського районного суду
Миколаївської області Л.О. Орленко