Справа № 545/642/24
Провадження № 2/545/961/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.07.2024 року Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Потетія А.Г.

за участі секретаря судового засідання Делія Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, третя особа: Територіальна громада в особі Полтавської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Савчук О.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до звернувся до Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, третя особа: Територіальна громада в особі Полтавської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, та просив визнати за ОСОБА_1 право користування на законних підставах квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 2003 року позивач зареєстрований та проживає в АДРЕСА_2 . Квартира була надана йому для проживання підприємством ПАТ Укрнафта на підставі ордеру, який не зберігся. Проживаючи постійно за вище вказаною адресою позивач звернувся до управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради з клопотанням про приватизацію квартири. Однак за результатом розгляду документів йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю ордеру про заселення або рішення про передачу квартири для проживання.

Доказом проживання позивача у зазначеній квартирі та користування нею є, зокрема, договір про надання населенню послуг з газопостачання від 25.11.2015 р. типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 06.11.2014 р. та розрахункова книжка по оплаті за воду і каналізацію за 2006 рік. Такі докази були взяті вибірково за різний період часу, щоб довести тривалість користування житловим приміщенням.

Обставини втрати ордеру позивачу не відомі. Згідно листа Супрунівського старостинського округу Полтавської міської територіальної громади від 18.10.2023 р. житловий будинок в АДРЕСА_3 відноситься до комунальної власності Полтавської міської територіальної громади. Ордер та інформація про вселення позивача до квартири відсутня.

Листом від 16.10.2023 р. відповідач зазначає, що квартира АДРЕСА_2 прийнята до комунальної власності Полтавської міської територіальної громади від 19.03.2021 р. Такі ж дані підтверджуються і Комунальним підприємством Управляюча компанія з обслуговування житлового фонду с. Супрунівки в довідці від 06.12.2023 р. Архівний відділ Полтавської районної військової адміністрації також не має інформації про передачу квартири ОСОБА_1 , що підтверджується листом від 26.12.2023 р. № 07-01/1279. Дана квартира не є службовою, що випливає з довідки від 06.02.2024 р. КПУправляюча компанія з обслуговування житлового фонду с. Супрунівки.

Отже, позивач не може реалізувати своє право на приватизацію житла без визнання за ним права користування житлом в судовому порядку, так як ні ордеру ні рішення про надання права на проживання не збереглося.

Відповідно до даних технічного паспорту, виготовленого Комунальним підприємством Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району, квартира АДРЕСА_2 має загальну площу 56,1 м. кв. та житлову площу 32,0 м. кв., складається з трьох кімнат та розташована на першому поверсі одноповерхового квартирного будинку.

Позивач зареєстрований та проживає один у вище названій квартирі. Згідно рішення Полтавського районного суду від 14.03.2022 р. дружина та син позивача втратили право на проживання у спірній квартирі. Як зазначено в довідці ПАТ Укрнафта від 12.11.2021 р. позивач був зареєстрований у квартирі 24.01.2003 р. Підтвердженням дати реєстрації є також копія паспорту позивача в редакції 1994 року, який мав відповідний штамп про реєстрацію місця проживання. Як вбачається із вище викладеного, позивач постійно проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 на праві користування та володіння житлом, що підтверджується описаними документами.

З огляду на те, що на вказану житлову площу, окрім позивача, ніхто не претендує, дана квартира є єдиним і цілим об`єктом нерухомого майна, позивач вселився у вказане житло на законних підставах і протягом тривалого часу добросовісно використовує квартиру як єдине житло, проживаючи у ній, незаконність його проживання ніхто не оспорює, але з причин, які не залежали від його волі, був втрачений оригінал ордеру на квартиру, тому позивач звертається до суду з даним позовом. Без визнання права користування житловим приміщенням позивач не зможе реалізувати право на приватизацію житла.

На підставі викладеного, позивач просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі подавши до суду відповідну заяву.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву згідно якого заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на наступне.

Позивач зазначає, що він є користувачем квартири АДРЕСА_2 з 2003 року. Вказана квартира була надана йому для користування підприємством ПАТ «Укрнафта». Наразі квартира належить до комунальної власності Полтавської міської територіальної громади.

Згідно зі змістом позовної заяви та додатків до неї, ОСОБА_1 зареєстрований у вищевказаній квартирі з 24.02.2003, проживає в ній по теперішній час, користується житлом належним чином, уклав необхідні договори на постачання комунальних послуг та обслуговування будинку, а також сплачує за надані житлово-комунальні послуги.

Основною причиною звернення Позивача до суду є відсутність у нього ордеру на вселення до займаної ним квартири. Пошук копії ордеру у обслуговуючої організації будинку не дав позитивного результату, що відображено у листі ПАТ «Укрнафта» №01/01/11/06/02/01-02/02/1004 від 12.11.2021, у листах Супрунівського старостинського округу Полтавської міської територіальної громади №01-16-03.8-03/1 від 16.01.2024 та № 01-16-03.8-03/76 від 18.10.2023, у листах КП «Управляюча компанія з обслуговування житлового фонду с. Супрунівки» № 46 від 06.12.2023 та № 3 від 06.02.2024.

Вказане, в свою чергу, є перешкодою для подальшої реалізації гарантованого права Позивачів на приватизацію займаного ними житлового приміщення.

Водночас у листі КП «Управляюча компанія з обслуговування житлового фонду с. Супрунівки» № 3 від 06.02.2024 зазначено, що вищезазначена квартира не значиться як службова.

Відповідно до пункту 18 Положення одним із обов`язкових документів, що подає громадянин до органу приватизації разом із заявою на приватизацію - копія ордера на жиле приміщення.

Згідно зі статтею 58 Житлового кодексу України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Позивачем не надано документів, які слугували підставою вселення у квартиру АДРЕСА_2 та не надано доказів перебування в трудових відносинах з ПАТ «Укрнафта», яке, відповідно до пояснень Позивача, надавало йому зазначену квартиру.

Окрім цього, в прохальній частині позову не вірно зазначений номер будинку - 18 замість 38 та не вказана житлова та загальна площа, що може мати негативні наслідки під час процедури приватизації, оскільки не визначено, яким саме об`єктом користується позивач.

Більше того, відповідно до технічного паспорта виготовленого КП «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» 17.11.2014 загальна площа квартири АДРЕСА_2 складає 56,1 кв.м., а житлова площа - 32 кв.м. Але, згідно з інформацією КП «Управляюча компанія з обслуговування житлового фонду с. Супрунівки» загальна площа квартири АДРЕСА_2 складає 32,4 кв.м., а житлова площа 26,1 кв.м. Отож, за наявності таких значних відмінностей у площі, вбачаються ознаки самочинного будівництва, на яке відповідно до чинного законодавства України, не може бути визнано право користування до його узаконення. Докази узаконення Позивачем не надано.

На підставі зазначеного просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до Управління майном комунальної власності міста про визнання права користування житловим приміщенням у повному обсязі у зв`язку із недоведеністю.

Представник третьої особи надала письмові пояснення, згідно яких зазначає, що позивач в своїй позовній заяві стверджує, що проживає в даній квартирі з 2003 року на підставі ордеру, який не зберігся, квартира надана йому підприємством ПАТ «Укрнафта».

Відповідно до ст.122 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Згідно п.п. 21, 23 розділу II Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 р.№37 на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для внесення в надане службове жиле приміщення. При вселенні в надане службове жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

НГВУ «Полтаванафтогаз» повідомляє, що з 2002 року будинок за вищевказаною адресою не перебуває на утриманні названого підприємства. Супрунівський старостинський округ Полтавської міської територіальної громади говорить про відсутність інформації щодо вселення Позивача. КП «Управляюча компанія з обслуговування житлового фонду с.Супрунівки» надає інформацію про те, що рішення про вселення ОСОБА_1 та ордер на квартиру відсутні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодного документа, який підтверджував би право користування квартирою АДРЕСА_4 , позивачем не надано.

Ст. 150 Житлового Кодексу України говорить про те, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з рішенням третьої сесії Полтавської міської ради восьмого скликання від 19.03.2021 «Про заходи щодо реорганізації Супрунівської сільської ради» квартира прийнята до комунальної власності Полтавської міської територіальної громади.

Враховуючи вищесказане, керуючись статтею 181 Цивільного процесуального кодексу України, Полтавська міська територіальна громада заперечує проти позову та просить відмовити позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог.

Представник третьої особи Територіальної громади в особі Полтавської міської радизаперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав зазначених відповідачем.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право користування на законних підставах квартирою АДРЕСА_1 , оскілки він протягом останніх років несе витрати по утриманню вказаної квартири.

Конституцією України серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з статтею 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад (частина 3 статті 9 Житлового кодексу України).

Приватизація житлового фонду комунальної власності міста здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі у власність громадян квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від № 396 від 16.12.2009 (зі змінами).

Відповідно до пункту 18 Положення одним із обов`язкових документів, що подає громадянин до органу приватизації разом із заявою на приватизацію - копія ордера на жиле приміщення.

Згідно зі статтею 58 Житлового кодексу України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Позивачем не надано документів, які слугували підставою вселення у квартиру АДРЕСА_2 та не надано доказів перебування в трудових відносинах з ПАТ «Укрнафта», яке, відповідно до пояснень позивача, надавало йому зазначену квартиру.

Окрім цього, в прохальній частині позову не вірно зазначений номер будинку - 18 замість 38 та не вказана житлова та загальна площа, що може мати негативні наслідки під час процедури приватизації, оскільки не визначено, яким саме об`єктом користується Позивач.

Відповідно до технічного паспорта виготовленого КП «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» 17.11.2014 загальна площа квартири АДРЕСА_2 складає 56,1 кв.м., а житлова площа - 32 кв.м. Але, згідно з інформацією КП «Управляюча компанія з обслуговування житлового фонду с. Супрунівки» загальна площа квартири АДРЕСА_2 складає 32,4 кв.м., а житлова площа 26,1 кв.м. Отож, за наявності таких значних відмінностей у площі, вбачаються ознаки самочинного будівництва, на яке відповідно до чинного законодавства України, не може бути визнано право користування до його узаконення. Докази узаконення позивачем не надано.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

Таким чином, суд, оцінивши наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, дійшов висновку, що ОСОБА_1 не підтвердив належними, допустимими та достатніми доказами як факт проживання у квартирі АДРЕСА_2 із 2003 року, так і факт її утримання протягом останніх років.

Відтак, твердження позивача, вказані у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи. Як наслідок зазначеному, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Зважаючи на положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, третя особа: Територіальна громада в особі Полтавської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням .

Судові витрати у виді судового збору понесені позивачем віднести за його рахунок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Суддя: А. Г. Потетій