Справа№938/360/24
Провадження № 2/938/172/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Джуса Р.В.,

з участю: секретаря судового засідання Мартищук Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1 ,

до відповідача: ОСОБА_2 ,

про визнання відповідачки такою, що витратила право користування чужим майном, примусового виселення відповідачки, та стягнення моральної шкоди,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_3 ;

представника відповідача: ОСОБА_4 ;

Обставини справи.

ОСОБА_1 звернувся до Верховинського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування чужим майном - жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , усунути перешкоди в користуванні належним йому майном та примусово виселити ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 , а також стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду в розмірі 250 000,00грн.

Ухвалою суду від 29.04.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 23.05.2024.

За клопотанням представника позивача, для надання йому можливості ознайомитись із відзивом відповідача, та можливості підготувати і подати відповідь на відзив, підготовче засідання було відкладено на 19.06.2024.

04.06.2024 представник позивача подав через підсистему електронний суд відповідь на відзив відповідача.

Ухвалою суду від 19.06.2024, продовжено строк підготовчого провадження у справі та у зв`язку із неявкою відповідача, підготовче засідання відкладено на 04.07.2024.

За клопотанням представника відповідача, для надання їй можливості подати додаткові докази у справі, підготовче засідання було відкладено на 26.07.2024.

Ухвалою від 26.07.2024 за участю сторін та представників сторін, суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 26.08.2024. Також судом було задоволено клопотання сторін щодо виклику свідків для їх допиту в судовому засіданні.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді, судове засідання призначене на 26.08.2024, не відбулось. Ухвалою суду від 28.08.2024, розгляд справи було призначено на 18.09.2024.

В судове засідання 18.09.2024 не з`явилися всі учасники справи. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату та час судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судову повістку на 18.09.2024 вручено 14.09.2024) причини неявки суду, не повідомив. Відповідач, подала клопотання, в якому просила судове засідання відкласти на іншу дату, у зв`язку з неможливістю явки в судове засідання її представника (перебування у відпустці).

У зв`язку із неявкою учасників справи, розгляд справи було відкладено на 23.10.2024.

В судове засідання 23.10.2024 з`явились позивач, відповідач та їх представники, висловили свої правові позиції щодо предмета позову, надали пояснення щодо змісту та підстав своїх вимог і заперечень.

Також в судовому засіданні було допитано свідків, які з`явились на виклик суду, а саме свідка ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_6 .

Представником відповідача було подано клопотання про відмову від допиту раніше заявлених відповідачем свідків ОСОБА_1 , який є батьком позивача, та ОСОБА_7 , який є сином позивача. Сторона позивача проти задоволення вказаного клопотання не заперечила.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, суд задовільнив клопотання сторони відповідача щодо відмови від свідків.

З метою повторного виклику в судове засідання інших свідків, які не з`явились на виклик суду, розгляд справи було відкладено на 20.11.2024.

В судове засідання 20.11.2024 з`явився позивач та його представник, а також представник відповідача. Свідки сторони позивача, які повторно викликались до суду, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в судове засідання не з`явились, причин неявки не повідомили.

Представником позивача було заявлено клопотання про відмову від допиту вказаних свідків, яке позивач підтримав. Представник відповідача не заперечила проти задоволення клопотання сторони позивача щодо відмови від свідків. Вказане клопотання сторони позивача суд задовільнив.

В судовому засіданні 20.11.2024 було оголошено перерву до 18.12.2024.

В судове засідання 18.12.2024 з`явилися представники сторін, просили суд завершувати розгляд справи без участі їх довірителів.

В судовому засіданні 18.12.2024 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Правова позиція позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що він є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У 2004 році в зазначеному будинку була зареєстрована відповідачка як його дружина, однак 11.12.2023 року вони шлюб розірвали.

Посилається на те, що ще за два роки до розірвання шлюбу, між ним та відповідачкою склалися неприязні стосунки, оскільки відповідачка стала провокувати його, створювати умови для несумісності спільного проживання. Відповідачка постійно влаштовує скандали та конфлікти, поводиться агресивно, принижує його бабцю, погрожує всім фізичною розправою. Він неодноразово звертався до правоохоронних органів з заявами за захистом своїх прав, однак відповідачка інсценувала, що ніби то саме він погрожує їй та вчиняє відносно неї домашнє насильство. Зазначає, що відповідачка працює на травмонебезпечному виробництві, приходить з роботи з подряпинами, забоями та відразу викликає поліцію та скаржиться, що це він вчиняв насильство щодо неї. Також посилається на те, що його бабуся неодноразово зверталася до дільничного офіцера громади з усними заявами, однак до відповідачки застосовувалися лише усні прохання у вигляді профілактичних бесід та попереджень про недопустимість здійснення тиску та впливу на інших членів родини.

Вважає, що застосовані міри впливу не дали належного результату, відповідачка продовжує антигромадську поведінку, влаштовує сварки та конфліктні ситуації, систематично порушує правила співжиття, чим робить неможливим проживання з нею в одному будинку.

Також позивач посилається на те, що на протязі останніх двох років, після вживання їжі, коли він не міг контролювати доступ відповідачки до продуктів харчування, він відчував слабкість та нудоту, але не звертав на це уваги. Однак, коли пройшов дослідження у лікаря ЛОР органів, то у нього було діагностовано утруднення носового дихання, втрата слуху на ліве вухо, двобічне ураження звукосприймання, постійне підвищення артеріального тиску, що на його думку могло бути викликане постійним харчовим отруєнням.

Позивач вважає, що відповідачка вселилась у його будинок, як член сім`ї власника будинку, тобто як його дружина, та набула право користування чужим майном, яке по суті є сервітутом. Однак на цей час шлюб між ними розірвано, відповідачка не пов`язана із ним спільним побутом, та втратила право обмеженого користування чужим майном, а тому враховуючи систематичне порушення відповідачкою правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання в одному будинку із нею для нього та його бабусі, відповідачка підлягає виселенню.

Зазначає, що відповідачка має своє житло- будинок АДРЕСА_2 , яке належить їй на праві приватної власності, але добровільно не хоче залишити належне йому житло.

Також позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що неправомірними діями відповідачки, які полягають у систематичному порушенні правил мирного існування, постійних сварках, погрозах, агресивній поведінці, йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в погіршенні стану його здоров`я, душевних стражданнях, хвилюваннях, триваючому нервовому стресі, що виник, як наслідок цих дій, відчутті постійної стурбованості та порушенні нормального життєвого ритму. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 250 000 грн.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги викладені в позовній заяві та відповіді на відзив в повному обсязі.

Позивач додатково зазначив, що письмовий договір сервітуту між ним та відповідачкою не укладався, умови такого ними не обговорювались. Підставою укладення сервітуту був саме шлюб між ними. Також зазначив, що будинок був побудований його батьками, та він і відповідачка вселились у цей будинок із їх дозволу. Відповідачка була зареєстрована у будинку із 2003 року, а право власності на будинок за ним зареєстровано у 2016 році.

Представник позивача звернув увагу на те, що відповідачка вселилась до будинку позивача як член його сім`ї, внаслідок укладення шлюбу між позивачем та відповідачкою, та відповідно набула права користування цим майном на умовах сервітуту. Однак, шлюб було розірвано, та відповідно сервітут припинився, а відповідачка втратила право користування майном. Також звертає увагу на те, що відповідачка систематично порушує умови співжиття, провокує постійні сварки, внаслідок чого погіршився стан здоров`я позивача, що дає йому право на відшкодування моральної шкоди.

Правова позиція відповідача.

Відповідачкою подано письмовий відзив на позовну заяву в якому вона позовні вимоги не визнає, вважає такі необґрунтованими та безпідставними.

Відповідачка посилається на те, що між нею та позивачем не укладався договір про встановлення сервітуту, в якому би обумовлювалися його умови. Рішення суду чи заповіт також відсутні. Тому, питання її проживання в будинку АДРЕСА_1 регулюються не главою 32 ЦК України, а Житловим кодексом України. Зокрема зазначає, що відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім?ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Звертає увагу на те, що із позивачем вона перебувала в шлюбі з 05.12.2003 року по 11.12.2023 року. Проживати в будинку вона почала саме як член сім?ї. На той час будинок належав батькам позивача. Таким чином, і після розірвання шлюбу з позивачем вона не втратила право на проживання в житловому будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Також посилається на те, що будинок, який позивач вказує своїм, є насправді спільним майном подружжя, оскільки за час спільного проживання будинок був повністю перебудований, в кілька разів збільшилась його площа. У будівництво спірного будинку, вона вкладала всі зароблені за приватними замовленнями та за кордоном кошти. Право власності на будинок зареєстроване в 2016 році, тобто під час перебування в шлюбі.

Стверджує, що іншого житла, де б вона могла проживати з дітьми немає, та вважає, що оскільки вона постійно проживає в будинку АДРЕСА_1 - жодних підстав для визнання її такою що втратила право на проживання - не існує.

Також відповідач вважає, що позивачем не надано жодного доказу того, що вона систематично порушує правила співжиття чи її поведінка є антигромадською. Натомість вважає, що саме поведінка позивача порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Зауважує, що з цього приводу вона неодноразово зверталася до поліції, та у провадженні суду перебуває кримінальна справа щодо позивача, який вчиняє насильство в сім?ї.

Звертає увагу на те, що жодних перешкод у користуванні майном позивачу вона не створює, та ще до розірвання шлюбу кожен з них почав проживати в різних кімнатах. Вона із дітьми користується однією кімнатою та кухнею, а позивач проживає в найбільшій кімнаті та користується всіма іншими кімнатами й господарськими спорудами. Натомість саме позивач забороняє їм користуватися предметами побуту, закриває все на ключ, не дає змоги обробляти город, тримати худобу, погрожує кожного разу фізичною розправою.

Вважає безпідставними твердження позивача про те, що вона намагалась його отруїти, а погіршення стану здоров`я позивача пов`язане з тим, що в 2014 році, внаслідок хаотичної стрілянини з травматичного пістолета - одна з куль рикошетила від стелі й потрапила йому в голову. З цього приводу позивач лікувався в лікарні в м. Чернівці.

Також вважає, що позивачем не надано жодного доказу, що саме її неправомірні дії чи бездіяльність порушують його права і що в порушенні його прав є її вина. Позов ґрунтується на припущеннях. Сума моральної шкоди, жодним чином не обґрунтована.

В судовому засіданні відповідач та її представник підтримали заперечення викладені у відзиві, просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача звернула увагу на те, що вимоги позивача ґрунтуються виключно на припущеннях, а укладення шлюбу не є підставою для укладення сервітуту. На момент вселення, як позивача так і відповідача до будинку, такий не перебував у власності позивача. Вважає, що позивачем не надано жодних доказів порушення правил співжиття зі сторони відповідача та доказів, що стан здоров`я позивача лежить у причинно наслідковому зв`язку із поведінкою відповідача. Звернула увагу на те, що на даний час, відповідач разом із дітьми тимчасово переїхала проживати в інше місце, що було зумовлено постійним тиском зі сторони позивача, однак вона не виселялась із будинку та не знята із реєстрації за відповідною адресою.

Фактичні обставини встановлені судом.

Відповідно до Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №209 від 22.03.2024, ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25га, кадастровий номер::03:002:0404. Право власності на будинок зареєстроване 08.06.2016 (а.с. 17).

Відповідно до Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №349 від 16.04.2024, ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Право власності на будинок зареєстроване 15.11.2012 (а.с. 9).

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 11.12.2023, укладений 05.12.2003 між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 шлюб, було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 11.01.2024 (а.с.10).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади №2024/003139229 від 28.03.2024, ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с. 4 зворот).

Згідно відповіді із Єдиного державного демографічного реєстру від 23.04.2024, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Дата реєстрації 17.09.2004 (а.с. 21).

Згідно акту про пожежу від 19.09.2017 року складеного комісією у складі Інспектора Путильського РС та слідчого ПВКВГУНП за участю власниці житлового будинку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19год 26хв. виникла пожежа на об`єкті: житловий будинок, кухня, господарська будівля, які знаходяться в селі Довгопілля та належать ОСОБА_2 . Внаслідок пожежі було знищено: житловий будинок, літню кухню, господарську будівлю, речі домашнього вжитку, пральну машинку, чотири ліжка, кухонний набір, дві шафи, інструменти для господарського використання, 3 тони сіна, та дві бензопили. Збитки від пожежі склали 1 500 000,00грн (а.с. 70).

Відповідно до копії виписки із медичної карти амбулаторного хворого №139, ОСОБА_1 проходив лікування на денному стаціонарі у КНП «Яблуницька амбулаторія загальної практики сімейної медицини» Білоберізької сільської ради в період із 13.04.2022 по 22.04.2022, та йому встановлено діагноз: попереково-крижова радикулопатія з вираженим корінцевим та больовим синдромом (а.с. 16).

Згідно СКТ поперекового відділу хребта (ЄЄД 3,6мЗв) від 13.06.2022, за результатами комп`ютерної томографії у ОСОБА_1 було виявлено ознаки протрузії диску в сегменті L4-L5, кили диску в сегменті L5-S1, спондильоз, остеохондроз поперекового відділу хребта (а.с.4).

Віповідно до копії виписки із медичної карти амбулаторного хворого №780, ОСОБА_1 проходив лікування на денному стаціонарі у КНП «Яблуницька амбулаторія загальної практики сімейної медицини» Білоберізької сільської ради в період із 06.10.2022 по 17.10.2022, та йому встановлено діагноз: попереково-крижова радикулопатія з вираженим больовим синдромом, протрузія диску в сегменті L4-L5 та диску в сегменті L5-S1, остеохондроз поперекового відділу хребта (а.с. 8).

Відповідно до копії виписки із медичної карти амбулаторного хворого №364, ОСОБА_1 проходив лікування на денному стаціонарі у КНП «Яблуницька амбулаторія загальної практики сімейної медицини» Білоберізької сільської ради в період із 07.03.2024 по 15.03.2024, та йому встановлено діагноз: ішемічна хвороба серця, стенокардія, кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, остеохондроз поперекового відділу хребта (а.с. 5)

05.04.2024 ОСОБА_1 звертався до лікаря КНП «Верховинська багатопрофільна лікарня» Верховинської селищної ради ОСОБА_11 із скаргами на утруднення дихання, на зменшення слуху, дзвін та шум у лівому вусі. Йому було встановлено діагноз: викревлення носової перегородки вліво. Вазомоторний риніт. Лівобічна хронічна приглушуваність в стані загострення. Згідно електронного скерування №6979-3436-8418-6017 від 05.04.2024, ОСОБА_1 направлено на діагностичну процедуру: аудіометричне дослідження повітряної та кісткової провідності, стандартним методом (а.с. 6, 6 -зворот).

12.04.2024 ОСОБА_1 був оглянутий лікарем отоларингологом у зв`язку із скаргами на слух у лівому вусі, які турбували його більше двох років. За результатами огляду встановлено діагноз: нейросенсорна втрата слуху, двостороння. Хронічна двобічна нейросенсорна прислухуватість (а.с. 7).

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №478341, ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням, на період із 29.03.2024 до квітня 2027 року (а.с. 18).

27.03.2024 ОСОБА_1 вдруге складено індивідуальну програму реабілітації інваліда №430, на підставі клініко-функціонального діагнозу: віддалені наслідки перенесеної ЧМТ головного мозку (2015). Супутніх захворювань не зазначено (а.с. 15).

Згідно постанови судді Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 09.10.2014 року, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме у вчиненні насильства в сім`ї відносно своє ї дружини ОСОБА_2 , яке виразилось в тому, що він ображав її нецензурними словами та виганяв із дітьми з житлового будинку, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Постанова набрала законної сили 21.10.2014 (а.с. 71).

Відповідно до постанови судді Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 22.12.2020 року, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме у вчиненні домашнього фізичного насильства відносно своєї дружини ОСОБА_2 , та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Постанова набрала законної сили 05.01.2021 (а.с. 72).

Відповідно до постанови судді Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 02.02.2023 року, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме у вчиненні домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_2 , та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Постанова набрала законної сили 14.02.2023 (а.с. 75-76).

Відповідно до постанови судді Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 13.10.2023 року, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, а саме у вчиненні домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_2 , та дітей, повторно протягом року після піддання адміністративному стягненню за ч.1 ст.173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Постанова набрала законної сили 27.10.2023 (а.с. 73-74).

Оцінка суду.

Згідно з ч.1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У той же час положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до чинного законодавства України право на користування жилим приміщенням регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК України.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно положень ст.64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

За змістом ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У статті 116 ЖК України, встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Однак, виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил співжиття.

Право користування чужим майном передбачено також у статтях 401-406 ЦК України.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ЦК України).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Відповідно до частин першої, другої та четвертої зазначеної статті сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення наймачів, членів сім`ї, які проживають разом з власниками житла.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що «концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. theUnitedKingdom), заява N 19009/04, п. 50).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.

У постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, наявності чи відсутності іншого житла.

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною 1 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права і способом захисту цивільних прав може бути відшкодування, в тому числі, моральної (немайнової) шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (ст. ст. 16, 1168 ЦК України).

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи

Таким чином, будь-який факт протиправної поведінки щодо особи має наслідком отримання даною особою моральної шкоди, оскільки вона впевнена, що її права є непорушними (ст. 21 Конституції України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості ( ч.3 ст.23 ЦК України).

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як зазначено у п.3 вказаної постанови моральна шкода може полягати, зокрема: моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями викладеними в п.5 наведеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п.9 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст.79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що у спірному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований позивач ОСОБА_1 , та вказаний будинок належить позивачу на праві власності, яке він зареєстрував у 2016 році.

Також в ході розгляду справи судом встановлено, та що не заперечується сторонами по справі, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 із 2003 по 2023 рік перебували у зареєстрованому шлюбі, та відповідач ОСОБА_2 вселилася у спірне житло у 2004 році разом із позивачем, тобто ще до оформлення позивачем права власності на цей будинок. Як у період шлюбних відносин так і після розірвання шлюбу, позивач та відповідач проживали та проживають у вказаному будинку разом із дітьми. Відповідач має зареєстроване місце проживання у вказаному будинку із 2004 року. Зі слів позивача та відповідача, вказаний будинок був збудований батьками позивача, та вони розпочали проживати в ньому із їх дозволу. На даний час, відповідач тимчасово переїхала проживати в інше місце, без зміни реєстрації місця проживання.

Крім того, обидві сторони зазначають, що між позивачем, як власником будинку та відповідачем будь якого письмового договору найму житла не укладалося, після розірвання шлюбу, відповідач продовжила проживати в житловому будинку.

Встановлено, що на даний час, власник будинку не дає своєї згоди на подальше проживання відповідачки у будинку, вважає, що вона втратила право користування належним йому будинком після розірвання, укладеного між ними шлюбу, наслідком чого було припинення сервітуту на право обмеженого користування житлом, при цьому посилається на те, що відповідачка систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для нього та його бабусі, проживання у цьому будинку разом з відповідачкою, вважає, що відповідачка створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому житловим будинком.

Разом з тим, суд критично оцінює посилання позивача на те, що внаслідок розірвання укладеного між ним та відповідачкою шлюбу, остання втратила право користування належним йому житловим будинком, оскільки припинився сервітут на право тимчасового користування нею цим майно.

Як зазначив сам позивач, жодного письмового сервітуту між ним та відповідачкою не укладалось, умови такого між ними не обговорювались.

В той же час, відповідач вселилась у спірний будинок як член сім`ї позивача, разом із позивачем та зі згоди батьків позивача, які збудували цей будинок. В подальшому, як член сім`ї позивача, який набув право власності на цей будинок, відповідач безперервно, протягом тривалого часу проживала в цьому будинку, як під час шлюбу так і після його розірвання.

Суд також критично оцінює посилання позивача на те, що відповідачка має своє житло- будинок АДРЕСА_2 , яке належить їй на праві приватної власності, та має можливість там проживати, оскільки згідно наявного в матеріалах справи акту про пожежу, вказаний будинок було знищено. Доказів, що такий на сьогоднішній день відбудовано, матеріали справи не містять.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка проживає по сусідству із сторонами, також підтвердила, що позивач ОСОБА_1 після одруження із відповідачкою, переїхав проживати до будинку, який побудував батько ОСОБА_12 . Зазначила, що спочатку позивач та відповідач проживали тільки в одній з кімнат будинку, оскільки в інших не був завершений ремонт, та вже разом завершували ремонт у решті будинку.

Як уже зазначалося судом, відповідно до положень ст.156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути висилено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме у зв`язку із систематичним руйнуванням чи псуванням жилого приміщення, систематичним порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач також стверджує, що відповідачка постійно влаштовує скандали та конфлікти, поводиться агресивно, принижує його бабцю, погрожує всім фізичною розправою. Також позивач висловлює підозру про те, що в нього погіршився стан здоров`я, що могло бути викликано харчовим отруєнням, внаслідок вживання їжі, коли він не міг контролювати доступ відповідачки до продуктів харчування.

Однак, належних, достатніх та достовірних доказів, що підтверджують наведені ним обставини, позивач суду не представив.

Надані позивачем та досліджені в судовому засіданні відеозаписи, зняті позивачем на власний мобільний телефон, жодним чином не підтверджують порушення відповідачкою правил співжиття, а свідчать тільки про те, що між сторонами дійсно існують неприязні відносини, у зв`язку із чим за місцем їх спільного проживання викликались працівники поліції. При цьому на досліджених відеофайлах, саме позивач, здійснюючи відеозапис, намагається зав`язати розмову із відповідачкою, спровокувати її на конфлікт, показує побутові умови їх проживання в будинку, та на власний розсуд стверджує, що ті чи інші побутові умови є наслідком дій відповідачки.

В той же час, позивачем не представлено доказів здійснення щодо ОСОБА_2 будь яких заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами поліції, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу, за порушення нею правил співжиття.

При цьому, наявність конфлікту між сторонами та неприязні стосунки між ними самі по собі не можуть тягнути за собою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Натомість долучені відповідачкою до матеріалів справи та досліджені в судовому засіданні копії постанов суду у справах про адміністративне правопорушення, свідчать про те, що саме позивач вчиняв неправомірні дії по відношенню до відповідачки, а не навпаки.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , який обіймає посаду поліцейського офіцера громади Верховинського РВП, пояснив, що в силу виконання своїх службових обов`язків неодноразово здійснював виїзд за місцем проживання позивача та відповідача, за зверненням як позивача так і відповідача. За результатами звернень було складено адміністративні протоколи відносно ОСОБА_1 , за вчинення ним домашнього насильства відносно ОСОБА_2 . Також відносно позивача було відкрито кримінальне провадження за вчинення домашнього насильства. Зазначив, що під час одного із виїздів за місцем проживання сторін, позивач в його присутності забороняв відповідачці користуватися господарськими знаряддями. Також, свідок зауважив, що бабуся позивача не зверталась до нього з приводу вчинення відповідачкою неправомірних дій відносно неї.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка проживає по сусідству із сторонами, зазначила, що між позивачем та відповідачкою часто виникають сварки, зокрема на вулиці, які їй добре чути. Зазначила, що переважно ОСОБА_13 вчиняє сварки, більше кричить. Люба неодноразово викликала поліцію через поведінку ОСОБА_12 , та з дитиною тікала від нього до неї до хати.

Позивачем також не надано доказів, які б підтверджували, що відповідач чинить йому будь які перешкоди у користуванні будинком. На долучених самим позивачем відеозаписах, він, які і відповідачка перебувають у будинку, позивач вказує на кімнату де проживає він, де проживає його бабуся, та проживає відповідачка із дітьми.

Будь які акти складені органом місцевого самоврядування, чи правоохоронними органами, в яких було б зафіксовано, що відповідач перешкоджає позивачу користуватись будинком, суду не надано.

Не доведено позивачем також і заподіяння йому відповідачкою моральної шкоди. Так, обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині позивач посилається на те, що неправомірними діями відповідачки, які полягають у систематичному порушенні правил мирного існування, постійних сварках, погрозах, агресивній поведінці, йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в погіршенні стану його здоров`я, душевних стражданнях, хвилюваннях, триваючому нервовому стресі, що виник, як наслідок цих дій, відчутті постійної стурбованості та порушенні нормального життєвого ритму.

Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували вчинення відповідачкою будь яких неправомірних дій, щодо позивача, внаслідок яких погіршився стан здоров`я позивача, суду не надано.

Долучена позивачем до матеріалів справи медична документація дійсно свідчить про те, що позивач має певні захворювання та є інвалідом ІІ групи. Разом з тим, будь яких доказів, які б доводили, що такі захворювання лежать у причиннно-наслідковому зв`язку із будь якою поведінкою відповідачки суду не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, матеріалами справи не підтверджені, та до задоволення не підлягають.

Судові витрати.

Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову, а тому судові витрати у справі у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст. 10-13, 49, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання відповідачки такою, що втратила право користування чужим майном - жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , примусового виселення відповідачки з житлового будинку АДРЕСА_1 , та стягнення з відповідачки моральної шкоди в розмірі 250 000,00грн відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи.

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; персональний ідентифікаційний номер- НОМЕР_1 .

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; персональний ідентифікаційний номер- НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 27.12.2024.

Суддя Роман ДЖУС