Справа №487/8195/23
Провадження №2/487/814/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2024 Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді Кузьменко В.В, за участю секретаря судового засідання Барської А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою та стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулися 07.11.2023 року до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом до ОСОБА_3 для визначення порядку користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 84,5 кв.м, житловою площею 56 кв. м. між співвласниками ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Свої вимоги обґрунтували тим, що є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Частка позивача ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності складає 1/2 на підставі Свідоцтва про право власності від 12.06.2000 року та свідоцтва про право на спадщину від 16.11.2022 року серія та номер 2062, запис про право власності 48450484. Частка позивача ОСОБА_5 у справі спільної часткової власності складає 1/3 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.06.2000 року. Частка відповідача у справі спільної часткової власності на нерухоме майно складає 1/6, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 02.08.2023 року, серія та номер 1563, номер відомостей про речове право 51223083.

На час звернення до суду відповідач одноосібно користуючись вищевказаною квартирою не сплачує кошти на утримання та споживання комунальних послуг, в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 123 678 гривень, в результаті чого з позивача було стягнуто розмір заборгованості за комунальні послуги, на підставі відкритих виконавчих проваджень № 60090700, № 60777368, № 62688677, № 64464298 та накладено арешт на банківські рахунки.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 09.11.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено до слухання у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 01.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву в якій зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просили розглянути справу за їх відсутності, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі.

Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного:

Позивач ОСОБА_2 , ОСОБА_6 (до укладання шлюбу Лляна) та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Частка позивача ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності складає 1/2 на підставі Свідоцтва про право власності від 12.06.2000 року та свідоцтва про право на спадщину від 16.11.2022 року серія та номер 2062, запис про право власності 48450484. Частка позивача ОСОБА_5 у справі спільної часткової власності складає 1/3 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.06.2000 року. Частка відповідача у справі спільної часткової власності на нерухоме майно складає 1/6.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами виник спір щодо користування квартирою АДРЕСА_1 . Позивачами була направлена заява про досудове врегулювання спору відповідачу, але згода між сторонами не була досягнута.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-080 від 26.09.2023 року виконаного судовим експертом ОСОБА_7 розроблений один варіант за яким можливо виділити у користування ОСОБА_2 з ідеальною часткою -приміщення НОМЕР_1 , що є житловою кімнатою площею 21,7 кв.м., приміщення -11 балкон площею площею 0,5 кв.м., разом 22,2 кв.м. Загальна площа, що виділяється в користування співвласника з ідеальною часткою складає 35,9 кв.м., що на 6,34 кв.м. менше від ідеальної площі. Позивачу ОСОБА_1 з ідеальною часткою 1/3 частини запропоновано виділити приміщення 8, що є житловою кімнатою площею 18, 2 кв.м., загальна площа, що виділяється складає 27,33 кв.м., що на 0,84 кв.м. менше від ідеальної частки 28,17 кв.м. Відповідачу ОСОБА_3 з ідеальною часткою 1/6 частини можливо виділити приміщення 9, що є житловою кімнатою площею 16,1 кв.м., балком площею 0,6 кв.м. Загальна площа, що виділяється складає 21,27 кв.м., що на 7,19 кв.м. більше від ідеальної площі 14,08 кв.м. Інші приміщення 1- коридор площею 3.0 кв.м., 2 - вбудована шафа площею 2.7 кв.м., 3 коридор площею 11.3 кв.м., 5 кухня площею 6.2 кв.м., 6 вбиральня площею 1.4 кв.м., 7 ванну площею 2.8 кв.м. залишено в загальному користуванні співвласників квартири. Також, висновком судової будівельно-технічної експертизи був розрахований розмір грошової компенсації за розбіжність ідеальної частки у праві спільної часткової власності з фактичним володінням, що підлягає сплаті ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та складає 137 005 гривень, в тому числі ОСОБА_2 120 809 гривень та ОСОБА_5 16 197 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 Цивільного кодексу України.

Згідно з нормою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України- право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до висновків Верхового суду ст. 358 ЦК України регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 р. у справі № 6-1500цс15 зазначено, що згідно зі ст. 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У пункті 6 Листа Вищого спеціалізованного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо обов`язкових для усіх судів України правових позицій» від 05.12.2011 року зазначено, що ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес,а саме вільне користування та розпорядження належним позивачам майно, саме вони є підставою для звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за захистом свого права до суду.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат та професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного.

Відповідно до частин 1-6 ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються - згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем дотримано вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України надано копії квитанцій до прибуткового касового ордера від 21.09.2023 року, що підтверджує витрати на професійну правничу допомогу.

Таким чином, враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт по наданню позивачу правничої допомоги, складність справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); ціну позову та значення справи для сторони, суд вважає, що на користь позивача з відповідача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в загальній сумі 15000 гривень.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, із відповідача на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 2283 грн., витрати на судово-будівельну експертизу у розмірі 4800 грн., витрати на правову допомогу 7500 грн. Крім того, із відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 2148 грн., витрати на правову допомогу 7500 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 206, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а самеОСОБА_2 виділити у користування приміщення - 4 житлову кімнату площею 21,7 кв.м., приміщення -11 балкон площею площею 0,5 кв.м., ОСОБА_1 виділити у користування приміщення 8 житлову кімнату площею 18,2 кв.м., ОСОБА_3 виділити у користування приміщення 9 житлову кімнату площею 16,1 кв.м., балком площею 0,6 кв.м. Інші приміщення, а саме приміщення 1- коридор площею 3,0 кв.м., приміщення 2- вбудовану шафу площею 2.7 кв.м., приміщення 3 коридор площею 11.3 кв.м., приміщення 5 кухню площею 6.2 кв.м., приміщення 6 вбиральню площею 1.4 кв.м., приміщення 7 ванну площею 2.8 кв.м. залишити в загальному користуванні ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію за відхилення ідеальної частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_8 у розмірі 120 809 гривень, на користь ОСОБА_5 16 197 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 судовий збір в розмірі 2283 грн., витрати на судово-будівельну експертизу у розмірі 4800 грн., витрати на правову допомогу 7500 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2148 грн., витрати на правову допомогу 7500 грн.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В.Кузьменко