Номер провадження: 22-ц/813/3325/24
Головуючий у першій інстанції Громік Д.Д.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

У червні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість в порядку правонаступництва за договором позики (розписка) від 01 лютого 2017 року у загальному розмірі 27 000 доларів США, з яких: борг за договором позики у розмірі 24 000 доларів США та 3% річних з 01.04.2019 по 01.06.2023 року за кожен день прострочення зобов`язання у розмірі 3 000 доларів США.

Позов обґрунтовано тим, що 01.02.2017 року ОСОБА_3 надав у позику, відповідачу ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США у строк до 5 років, з визначенням обов`язку щомісячного погашення боргу по 1 000 доларів США. Строк повернення позики становив до 01.02.2022 року. ОСОБА_1 частково виконував умови вказаного договору позики, та до квітня 2019 року повертав грошові кошти, загалом було повернуто 26 000 доларів США, але остання оплата за договором позики від 01.02.2017 року відповідачем ОСОБА_1 проведена в квітні 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, спадкоємцем до майна померлого, а також всіх його прав та обов`язків є позивачка, як його дружина, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 червня 2023 року цивільну справу № 522/11006/23 було передано за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси, яка надійшла на адресу суду 21.06.2023 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду в спрощеному позовному провадженні.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в порядку правонаступництва за договором позики (розписка) від 01.02.2017 року у загальному розмірі 27 000 доларів США та витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 873, 60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку суду про задоволення вказаного вище позову з підстав наведених в оскаржуваному рішенні , тому просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Скаржник зауважує про розгляд судом першої інстанції, у порушення вимог процесуального права, цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження, попри ціну заявленого ОСОБА_2 позову.

Скаржник наполягає на тому, що всі грошові зобов`язання перед ОСОБА_3 були ним виконані ще за його життя, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають. Крім цього, розписка, на яку посилається позивачка не може вважатися договором позики, а надані нею записи рукописного тексту на суму 27 000 доларів США є недостатніми доказами на підтвердження підстав позову.

Окремо скаржник зауважує стосовно неправильного розрахунку позивачкою 3 % річних, що також не перевірено належним чином судом під час вирішення справи.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 та його представник адвокат Гакман М.С. підтримали вимоги апеляційної скарги, надали пояснення за її доводами, представник позивачки адвокат Кавацюк О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача.

Заслухавши доповідача, пояснення скаржника та його представника, за доводами скарги, пояснення представника позивачки, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Відповідно до приписів статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Статтею 19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

За змістом наведених процесуальних норм до справ, які підлягають обов`язковому розгляду за правилами загального позовного провадження віднесено, зокрема, справи в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які на день звернення ОСОБА_2 до суду із цим позовом складали 671 000 грн (2 684 грн * 250).

Водночас, зважаючи на офіційний курс НБУ долара США (36,56) до гривні на день звернення ОСОБА_2 , ціна поданого нею позову про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у гривневому еквіваленті становила 987 120 грн, що перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (36,56 * 27 000 дол. США > 671 000).

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані вимоги процесуального закону та розглянув цю справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (ч.5ст. 279 ЦПК України).

Вказане порушення норм процесуального права є безумовною підставою для скасування судового рішення (пункт 7 частини третьої статті 376 ЦПК України).

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду, підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оригінал боргової розписки та інші докази надані стороною позивачки на підтвердження підстав її позову в їх сукупності, колегія суддів виснує про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , зважаючи на таке.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно ст. 57 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини.

Згідно із розпискою про отримання грошей, складеною відповідачем власноруч ( мова оригіналу: «Я, Виноградський Александр, паспорт НОМЕР_1 , инд. Код , беру в долг у ОСОБА_4 деньги в сумме 50 000 (пятьдесят тысяч) долларов США. Обязуюсь вернуть в срок до 5 (пяти) лет, путем погашения ежемесячно по 1 000 (одной) тысячи долларов США в месяц. ....1 февраля 2017 год.

Також вказана розписка містить додаток на двох аркушах, у якому сторони правочину робили відмітки про погашення боргу, відповідно до визначених розпискою умов. Так, згідно вказаного додатку ОСОБА_1 у період з лютого 2017 по лютий 2019 року було повернуто ОСОБА_4 26 000 дол. США.

Відповідач не заперечує про автентичності вказаних вище записів, наголосивши, однак, у судовому засіданні, що вказаний додаток не містить всіх записів про погашення ним боргу.

Оригінал вказаної розписки та додаток до неї знаходиться у позивачки ОСОБА_2 , які досліджено апеляційним судом у судовому засіданні під час апеляційного перегляду справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Спадкоємцем померлого ОСОБА_3 за заповітом є його дружина ОСОБА_2 , свідоцтво про право на спадщину за заповітом видано 26 травня 2020 року. (а.с.21).

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

Із тексту позову, відзиву на нього, відповіді на відзив та апеляційної скарги, убачається, що відповідач не оспорює факт отримання ним грошових коштів від спадкодавця позивачки у борг, складення та підписання ним особисто вказаної вище розписки, копія якої, міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 також під сумнів не ставить.

Тому колегія суддів констатує виникнення між сторонами саме позикових правовідносин.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц (провадження №61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15 (провадження №61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17 (провадження №61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі №204/4341/17 (провадження №61-4389св21).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №629/5364/13-ц (провадження №61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі №205/5292/15-ц (провадження №61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі №632/2209/16 (провадження №61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі №405/8280/19 (провадження №61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі №755/16831/19 (провадження №61-17567св21).

Ураховуючи викладене вище, колегія суддів вважає доведеними позивачкою обставини про те, що 01.02.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 у борг грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути у строк до 5 років, що підтверджується власноручно складеною ОСОБА_1 розпискою, однак кошти у повному обсязі не повернув.

Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже позивачкою підтверджено факт надання ОСОБА_3 відповідачу в борг грошових коштів у вказаному вище розмірі.

Викладене спростовує заперечення відповідача проти позову, викладені у відзиві на нього.

Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово зазначали, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг (див. постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі 6-79цс14).

Доводи відповідача про те, що між сторонами не було складено договір позики є безпідставними, і зводяться до суб`єктивного тлумаченням ОСОБА_1 норм права, що регулюють спірні правовідносини.

Твердження відповідача про те, що зміст розписки не містить конкретної дати передачі грошових коштів, що на її переконання унеможливлює визначення часу настання відповідної події, є необґрунтованими, оскільки договір позики є реальним, тому розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. При цьому, сама по собі інформація у тексті розписки про конкретний день (дату) передачі коштів, не має правового (юридичного) значення.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Отже, відповідно до вимог вказаних вище норм, позивачкою належними, допустимими, достовірними та достатніми у своїй сукупності доказами підтверджено факт надання ОСОБА_3 відповідачу в борг грошових коштів у зазначеному вище розмірі. Водночас, заперечуючи проти визначеної позивачкою суми заборгованості за відповідною розпискою, будь-яких доказів на підтвердження обставин про повернення зазначених у розписці коштів у розмірі більшому, ніж про це зазначено позивачкою відповідачем не надано.

Колегія суддів зауважує, що є безпідставними і суб`єктивними посилання відповідача про те, що через існування між ним та ОСОБА_3 певних неприязних стосунків, розписки про повернення ним суми боргу не складалися, оскільки такі не підтверджено суду жодними доказами.

Отже скаржником не доведено суду обставин, на які він посилається заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за виданою ним розпискою від 01.02.2017 року.

Крім того, колегія суддів зауважує, що під час апеляційного перегляду справи позиція сторони відповідача щодо вказаних підстав позову ОСОБА_2 , та правовідносин сторін змінювалась, з посиланнями на існування певних обставин, однак таких апеляційним судом не встановлено.

Ураховуючи викладене, колегія судів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики ( розпискою) від 01.02.2017 року у розмірі 24 000 дол. США.

Стосовно доводів скаржника про невірний розрахунок позивачкою 3 % річних, апеляційний суд зауважує про таке.

Статтею 1050 ч. 1 ЦК України встановлено, якщо позивальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Так, матеріали справи не містять доказів на підтвердження припинення сплати відповідачем боргу за розпискою від 01.02.2017 року з квітня 2019 року.

Водночас, колегія суддів зауважує, що оскільки визначеним договором строком повернення позики було 01.02.2022 року, а за ст. 1050 ЦК України правом на дострокове повернення частини позики, що залишилась ОСОБА_2 , як спадкоємиця ОСОБА_3 , не скористалась, колегія суддів виснує про безпідставність визначеного позивачкою періоду нарахування 3% річних.

Ураховуючи викладене, та зважаючи на визначення позивачкою у позові кінцевою датою обрахування 3% річних 01.06.2023 року, колегія суддів виснує, що кількість днів прострочення виконання зобов`язання становить 486 дні.

Отже, на підставі частини другої статті 625 ЦК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми у розмірі 958,69 доларів США, розрахунок яких здійснено за формулою: 3 % * суму боргу * кількість прострочених днів / 365, а за обставинами цієї справи 3% * 24 000 * 486 / 365.

Належним чином дослідити розрахунок заборгованості за Кредитним договором, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з випискою з особового рахунку позичальника, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 761/38248/17, від 13 січня 2020 року у справі № 363/1264/15, від 21 лютого 2022 року у справі № 591/4655/20, від 03 травня 2022 року у справі № 363/4124/15-ц, від 04 травня 2022 року у справі № 133/331/17, від 12 травня 2022 року у справі № 175/2871/21, від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц, від 14 вересня 2022 року у справі № 369/7147/15-ц.

Відповідно до ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша та друга статті 15 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені у Главі 5 ЦПК України.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану позивачці, колегія суддів враховує таке.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не має права втручатися у ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі N 910/12876/19).

Фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України.

Два підходи до порядку обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), передбачені статтею 30 Закону про адвокатуру, відрізняються у наступному - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті іншою стороною в порядку компенсації сплаченого адвокату гонорару, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі N 922/1964/21.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити не співмірність витрат, зокрема, посилаючись на не співмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

Як убачається з матеріалів справи у суді першої інстанції професійна правнича допомога позивачці ОСОБА_2 надавалась адвокатом Кавацюк Оксаною Володимирівною на підставі договору про надання правничої допомоги від 28 квітня 2023 року.

На виконання умов вказаного Договору надано відповідні роботи, оплата за які визначена п. 3.1. Договору у розмірі 20 000 грн.

Згідно Акту виконаних робіт від 01.11.2023 року, Кавацюк О.В. надала ОСОБА_2 послуги професійної правничої допомоги у цивільній справі № 521/11006/23 про стягнення ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики, а Клієнт прийняв послуги професійної правничої допомоги. У Клієнта претензій до якості наданих послуг немає. Акт є підставою для розрахунків, порядок яких визначений у Договорі, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Акту виконаних робіт до Договору про надання професійної правничої допомоги від 01.11.2023 року.

За умовами Акту до Договору про надання професійної правничої допомоги від 01.11.2023 року, сторони погодили, що вартість професійної правової допомоги наступна:

-підготовка, надіслання ОСОБА_1 двох претензій щодо повернення грошових коштів за договором позики від 01.02.2027 року від 01.05.2023 та 26.05.2023 року;

-підготовка та складання позовної заяви про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики від 01.02.2027 року;

- ознайомлення в Малиновському районному суді м. Одеси з матеріалами справи №522/11006/23;

-підготовка, складання та надіслання ОСОБА_1 та його представнику відповіді на відзив по справі №522/11006/23;

-участь у двох судових засіданнях по справі №522/11006/23;

-підготовка, складання заяви про стягнення судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу по справі №522/11006/23.

Сторони підтверджують, що розмір гонорару Адвоката становить 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Після перерахування Клієнтом гонорару Адвокату, Сторони погодили, що Клієнт до Адвоката претензій за якістю та обсягом наданої правничої допомоги згідно з Договором про надання правничої допомоги б/н від 28.04.2023 не має.

Відповідно до прибуткового касового ордеру №4 від 01 листопада 2023 року ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_5 20 000 грн на підставі договору про надання правничої допомоги від 28 квітня 2023 року.

Колегією суддів не встановлено неспівмірності заявлених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу складності справи, невідповідності їх критерію розумності та співмірності із виконаною роботою, водночас, розмір витрат позивачки на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача підлягає зменшенню, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Зважаючи на викладене вище, враховуючи складність цієї справи, виконані адвокатами роботи, час, витрачений на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, значення справи для сторони, виходячи обсягу задоволених позовних вимог, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18 486 грн (20 000 * 92,43%). Витрати на професійну правничу допомогу на цю суму відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Враховуючи обсяг задоволених вимог позовної заяви, колегія суддів виснує, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлатають витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 9 124,89 грн (36,56 * 24 958,69 * 1%), а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмір 1 121 ,14 грн ( 9 873, 60 * 150% * 7,57% / 100%), пропорційно до задоволених вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду потрібно скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 , з вказаних вище підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) заборгованість за договором позики (розписка) від 01.02.2017 року у розмірі 24 000 доларів США та три проценти річних за користування коштами у розмірі 958,59 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмір 18 486 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 124,89 грн.

Стягнути ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 ) з на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 121 ,14 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова