П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 382/1370/24

Провадження № 22-ц/824/14427/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 18 грудня 2024 року

Повний текст постанови складено 26 грудня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) Товариство з обмеженою

відповідальністю «Манад»,

відповідачі Публічне акціонерне товариство

«Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (третя особа за зустрічним позовом), ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальності «Манад» та апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Максюком Сергієм Вікторовичем, на рішення Яготинського районного суду Київської області, ухваленого у складі судді Кисіль О.А. 10 травня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

Генеральний директор ТОВ «Манад» Сурай Г.А. звернувся до Яготинського районного суду Київської області з позовом до ПАТ «НАСК «Оранта», ОСОБА_1 про переведення прав покупця на нежитлову будівлю (адмінбудинок). Відповідно до позовної заяви просила перевести на ТОВ «Манад» права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу №3611 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М. щодо придбання у ПАТ «НАСК «Оранта» 23/25 часток у праві власності нежитлової будівлі (адмінбудинок) площею - 317,7 кв.м., а саме приміщення 1 поверху позначені на плані по будинку: 1-1; 1-2; 1-3; 1-4; 1-5; 1-10; 1-11; 1-12; 1-І; 1-ІІ; всі приміщення 2 поверху з 1-13 по 1-23 та сходовий марш 1-ІІІ, за ціною 1175000,00 грн. (один міліон сто сімдесят п`ять тисяч). Припинити у громадянина ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу №3611 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т. М. та судовий збір стягнути з відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що починаючи з 31.10.2016 року (5 років) ТОВ «Манад» орендував у відповідача частину нежитлової будівлі площею 139,5 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . За весь період оренди нежитлових приміщень, ТОВ «Манад» неодноразово виражав своє бажання на придбання нежитлової будівлі або приміщень будівлі у разі продажу, у свою чергу ПАТ «НАСК «Оранта» гарантувало ТОВ «Манад», що у випадку продажу будівлі або приміщень, вказана будівля з приміщеннями буде продана ТОВ «Манад» як такому, що вже значний час орендує частину будівлі та має переважне право на придбання у ПАТ НАСК «Оранта» об`єкта нерухомого майна.

Однак, без будь-яких офіційних повідомлень до ТОВ «Манад» про продаж нерухомості, у вересні 2021 року, ПАТ НАСК «Оранта» здійснило продаж частини будівлі у т.ч. приміщень 1 поверху, які перебувають в оренді ТОВ «Манад» та приміщення 2 поверху будівлі які використовувались ПАТ «НАСК «Оранта» для розміщення структурного підрозділу Яготинського відділення Київської дирекції ПАТ «НАСК «Оранта».

05.10.2021 ТОВ «Манад» отримав від Київської регіональної дирекції «НАСК «Оранта» листа від 23.09.2021 №3935 про дострокове припинення Договору оренди частини нежитлової будівлі з підстав, що 23.09.2021 відбувся перехід права власності об`єкта оренди від ПАТ НАСК «Оранта» до нового власника.

ТОВ «Манад» пропозицій від ПАТ «НАСК «Оранта» про придбання частини будівлі не отримував, у зв`язку з чим ТОВ «Манад» було позбавлено можливості скористатися переважним правом на придбання частини будівлі за адресою АДРЕСА_1 .

Зважаючи на порушені права ТОВ «Манад» виник спір, у зв`язку із чим ТОВ «Манад» вирішено звернутися до суду за захистом порушених прав.

09.12.2021 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Яшина В. Ю. на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Манад», третя особа без самостійних вимог ПАТ «НАСК «Оранта» про усунення перешкод в користуванні приміщенням шляхом виселення та стягнення збитків, відповідно до вимог якої просив зобов`язати відповідача ТОВ «Манад» усунути перешкоди в користуванні належним позивачу на праві власності приміщенням шляхом виселення ТОВ «Манад» з приміщень площею 139,5 квадратних метрів (приміщення зазначені на план схемі під номерами 6,7,8,9,10,11,12,1), що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Стягнути з ТОВ «Манад» на користь ОСОБА_1 збитки в розмірі 91641,93 грн. та судові витрати.

Позов обгрунтовано тим, що позивач ОСОБА_1 (відповідач за первісним позовом) на підставі договору купівлі-продажу №3611 від 23.09.2021р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., придбав у власність у ПАТ «НАСК Оранта» об`єкт нерухомого майна - 23/25 (двадцять три двадцять п`ятих) часток у праві власності на нежитлову будівлю (адмінбудинок), який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до п.1.3 договору, відчужувана частка нерухомого майна складає 317,7 (триста сімнадцять цілих та сім десятих) кв.м., а саме приміщення 1 (першого) поверху позначені на плані по будинку 1-1 (один тире один), 1-2 (один тире два), 1-3 (один тире три), 1-4 (один тире чотири), 1-5 (один тире п`ять), 1-10 (один тире десять), 1-11 (один тире одинадцять), 1-12 (один тире дванадцять), 1-І, І-ІІ, а також всі приміщення 2 (другого) поверху з 1-13 (один тире тринадцять) по 1-23 (один тире двадцять три) та сходовий марш І-ІІІ. Відповідно до пункту 2.4 договору, продаж 23/25 часток у праві власності на нежитлову будівлю (адмінбудинок) за домовленістю сторін вчиняється за 1175000,00 грн.

Право власності Позивача на 23/25 часток у праві власності на нежитлову будівлю (адмінбудинок), який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.09.2021 року, номер запису про право власності 44113383.

На момент укладення договору купівлі-продажу Позивачу було відомо, що частину приміщень площею 139,5 квадратних метрів (приміщення зазначені на План-схемі під номерами 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 1) орендував Відповідач - ТОВ «Манад» на підставі договору оренди нежитлового приміщення №29/19 від 01.11.2019р, строк оренди - до 31 жовтня 2021 року (з врахуванням додаткового договору №1 від 29.10.2020р.). В той же час Позивач ознайомився з умовами даного договору, в якому зокрема відображено наступне:

«П. 9.1 Дія цього Договору припиняється внаслідок: 9.1.1 закінчення строку, на який його було укладено; ... 9.1.8 відчуження Об`єкту оренди». Крім цього, п.2.2 договору оренди передбачено: «В разі закінчення терміну дії Договору на підставі підпункту 9.1.1 цього Договору, та за відсутності наміру продовжити його на новий термін відповідно до пункту 8.4 цього Договору, Орендар зобов`язаний до дня припинення дії цього Договору повністю звільнити Об`єкт оренди та передати його Орендодавцю по акту повернення приміщення, який підписується Сторонами.

В разі припинення Договору з інших підстав, крім зазначеної в підпункті 9.1.1 цього Договору або розірвання Договору на підставі пункту 10.2 цього Договору Орендар зобов`язаний впродовж З (трьох) робочих днів з моменту такого припинення або розірвання повністю звільнити Об`єкт оренди та передати його Орендодавцю по акту повернення приміщення, який підписується Сторонами».

В день укладення договору купівлі-продажу №3611 від 23.09.2021р. Орендодавець - ПАТ «НАСК «Оранта» надіслав Орендарю - ТОВ «Манад» лист-повідомлення від 23.09.2021р. №3935 про припинення договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2019р. №29/19. До листа додано проект додаткового договору №2 про дострокове припинення дії договору оренди нежитлового приміщення №29/19 від 01.11.2019р. Лист скерований в той же день електронною поштою та поштовим відправленням Укрпошти.

Однак, не виконуючи договір оренди та вимогу Орендодавця, ТОВ «Манад» до сьогоднішнього дня не звільнило приміщення, додаткової угоди №2 про дострокове припинення дії договору оренди нежитлового приміщення №29/19 від 01.11.2019р. не підписали, приміщення за актом приймання-передачі не повернули. Натомість ТОВ «Манад» скерувало на адресу Позивача та третьої особи листа від 08.11.2021р. №47/11-2021, в якому пропонує перевести на ТОВ «Манад» права та обов`язки Покупця 23/25 часток у праві власності нежитлової будівлі площею 317,7 кв.м. Власне з такими вимогами ТОВ «Манад» звернулося до суду у даній справі (первісний позов).

Однак, такі дії ТОВ «Манад» порушують право власності Позивача за даним позовом - законного власника приміщень, оскільки Відповідач користується приміщенням без достатньої правової підстави - відсутній договір оренди з власником приміщення, не сплачує плату за таке користування, не відшкодовує комунальні послуги. Власник позбавлений права вільно розпоряджатися належним йому майном, що спричиняє матеріальні збитки у вигляді неодержаних доходів. Окрім цього, власник не бажає укладати договір оренди з ТОВ «Манад» на новий термін, враховуючи недобросовісність останнього. Це також підтверджується копією надісланого листа від позивача до ТОВ «Манад» про небажання продовжити договір оренди та звільнення приміщення.

Як зазначено вище, сторони договору оренди нежитлового приміщення площею 139,5 кв.м. - ПАТ «НАСК «Оранта» (Орендодавець) та ТОВ «Манад» (Орендодар) у договорі оренди від 01.11.2019р. чітко передбачили (п.9.1.8) таку підставу припинення договору як відчуження Об`єкту оренди. Оскільки Об`єкт оренди є складовою предмету договору купівлі-продажу (частиною проданих приміщень), договір оренди нежитлового приміщення №29/19 від 01.11.2019 року припинив дію 23.09.2021р. і до 28.09.2021р. (впродовж трьох робочих днів) зобов`язаний був звільнити приміщення та передати за актом приймання-передачі Орендодавцеві.

Так як цього не зроблено, Позивач змушений звертатися до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні приміщенням шляхом виселення Відповідача.

Оскільки право власності на орендоване приміщення 23.09.2021 року перейшло до Позивача, то саме Позивач має право вимагати від Відповідача (колишнього Орендаря) сплати неустойки відповідно до ч. 2 ст.785 ЦК України, так як саме права Позивача порушуються неповерненням приміщення.

Рішенням Яготинського районного суду м. Києва від 10 травня 2024 року впозові ТОВ «Манад» до ПАТ «НАСК «Оранта», ОСОБА_1 про переведення прав покупця на нежитлову будівлю (адмінбудинок), відмовлено.

В зустрічному позові ОСОБА_1 до ТОВ «Манад», третя особа без самостійних вимог: ПАТ «НАСК «Оранта» про усунення перешкод у користуванні приміщенням та стягнення збитків, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Манад» подано апеляційну скаргу, в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Манад» задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Манад» представник ОСОБА_1 адвокат Максимов М.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив її залишити без задоволення.

Також не погоджуючись з рішенням суду, представником ОСОБА_1 адвокатом Максюк С.В. подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду в частині зустрічного позову прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, встановленим обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Максюк С.В., ТОВ «Манад» проти доводів апеляційної скарги заперечувало, посилаючись на її необґрунтованість.

В судовому засіданні представники ТОВ «Манад» Мельничук І.В., Макарчук Р.С. підтримали доводи апеляційної скарги ТОВ «Манад» та заперечували проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , подану адвокатом Максюклм С.В.

ОСОБА_1 , його представник адвокат Максимов М.В. та представник третьої особи ПАТ «НАСК «Оранта» Негрич С.Ю. заперечували проти доводів апеляційної скарги ТОВ «Манад» та підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , подану адвокатом Максюком С.В.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 29.06.2016 між ТОВ «Манад» та ПАТ НАСК «Оранта» було укладено договір оренди нежитлового приміщення №44 предметом якого було оренда ТОВ «Манад» частини приміщень загальною площею 130,00 кв.м., які знаходяться в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 10-13, т.6 а.с.27-29).

Вказаний договір припинив свою дію 31.10.2019 та за Актом приймання-передачі від 31.10.2019, ТОВ «Манад» повернув частину орендованих приміщень а ПАТ НАСК «Оранта» прийняло об`єкт оренди (т.1 а.с. 14).

01.11.2019 ТОВ «Манад» та ПАТ «НАСК «Оранта» було укладено новий договір оренди приміщень №29/19 від 01.11.2019, згідно якого в оренду передано приміщення 1 поверху будівлі загальною площею 139,5 кв.м., строком до 31.10.2020 року, з щомісячною орендною платою в розмірі 8370,00 грн. з ПДВ, з відшкодуванням витрат за користування комунальними послугами та загально - експлуатаційні витрати. При укладенні нового договору, було здійснено перерахунок орендованої площі частини приміщень 1 поверху будівлі внаслідок чого у договорі зазначено площу орендованих ТОВ «Манад» приміщень 139,5 кв.м. (т.1 а.с. 15-20, 100-109, 226-230).

29.10.2020 між ТОВ «Манад» та ПАТ «НАСК «Оранта» було укладено додатковий договір №1 до договору оренди нежитлового приміщення №29/9 від 01.11.2019 за яким сторони дійшли взаємної згоди продовжити строк оренди до 31.10.2021 року (т.1 а.с.21, 110, 231).

Генеральному директору ТОВ «Манад» 23.09.2021 року направлено лист про припинення договору оренди та відсутність 23/25 частки в оренді та переважного права у ТОВ «Манад» (т.1 а.с.22, 114-115, т.4 а.с.142 т.4).

23.09.2021 року між ТОВ «Манад» та ПАТ «НАСК «Оранта» було укладено додатковий договір №2 до договору оренди нежитлового приміщення №29/19 від 01.11.2019 за яким сторони дійшли взаємної згоди припинити дію договору. Останнім днем дії договору є 23.09.2021 року (т.1 а.с.23, 116-117, 226-231).

Відповідно було зроблено Акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.11.2019 року по 07.10.2021 року де сторони визначили і погодились, що ТОВ «Манад» належно виконав всі свої обов`язки перед ПАТ «НАСК «Оранта» за договором оренди № 29/19 від 01.11.2019 року між ТОВ «Манад» та ПАТ «НАСК «Оранта» за весь його період виконання з 01.11.2019 до 23.09.2021 року (т.1 а.с.24 т.2, а.с.128, т.3 а.с.171).

23.09.2021 між ПАТ «НАСК «Оранта» та громадянином ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу № 3611, яким передано у власність 23/25 часток на нежитлову будівлю, що розташована в АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. (надалі договір №3611) (т.1 а.с.25-26, 96-99, 232-233).

ПАТ «НАСК «Оранта» було власником будівлі загальною площею 344,00кв.м. яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку підтверджується свідоцтвом про право власності №б/н від 10.03.2006 виданого виконкомом Яготинської міської ради, та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.10.2021 №279911228 (т.1 а.с.27-29, 111-113, 234-236).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.10.2021 року - відмовлено у відкритті провадження у справі та повернуто заявнику ТОВ «Манад» позовну заяву від 20.10.2021 №41/10-2021 разом з доданими матеріалами про переведення прав покупця на нежитлову будівлю (т.1 а.с.30-32).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.11.2021 року - відмовлено у відкритті провадження у справі №911/2170/21 за заявою ТОВ «Манад» №43/10-2021 від 28.10.2021 року до ПАТ НАСК «Оранта» про переведення прав покупця на нежитлову будівлю (т.1 а.с.33-34).

ТОВ «Манад» діє на підставі статуту затвердженого рішенням учасників ТОВ «Манад» №69 від 29 жовтня 2020 року, та згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Манад» має основну економічну діяльність: оптову торгівлею зерном, необробленим тютюном, насінням та кормами для тварин (т.1 а.с. 35-47, 85-87, 167-171).

Генеральним директором ТОВ «Манад» на адресу ПАТ «НАСК «Оранта» від 25.08.2021 вих. №25/08-2021 направлено лист, з котрого вбачається, що ТОВ «Манад» надає в оренду частину приміщення в якій знаходяться працівники ПАТ «НАСК «Оранта» на 1 рік або до того часу поки Дирекція не знайде інше офісне приміщення (т.1 а.с.54).

Заступник голови правління В. Чорний 31.08.2021 року №08-04-16/ направив лист ТОВ «Манад» з котрого вбачається, що вважає за доцільне поки залишити попередні умови продажу без змін (т.1 а.с.55 том №1, т.4 а.с. 143).

Згідно копій банківських проводок станом на 07.10.2021 року вказано про сплату боргу по орендним платежам (т.1 а.с.56-58,193-197, 200-204).

ТОВ «Манад» направляло лист ОСОБА_1 (т.1 а.с.79-84, т.4 а.с.144-149).

Генеральним директором ТОВ «Манад» на адресу ОСОБА_1 08.11.2021 року направлено лист з пропозицією ПАТ НАСК «Оранта» сплатити за адмінбудинок 1175000,00 грн. (т.1 а.с.118, 237, т.4 а.с. 139-140).

Заступник директора КДР ПАТ «НАСК «Оранта» Т.В. Прохоренко 06.12.2021 року направив ОСОБА_1 лист з проханням компенсувати сплачену ПАТ «НАСК «Оранта» суму за послуги електропостачання в розмірі 25009 грн. 83 коп. Частка ТОВ «Манад» у заборгованості по сплаті послуг за використану ним електроенергію складає 16023 грн.93 коп. (а.с. 119-120, том №1).

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Згідно ст.766 ЦК України, якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором: 1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; 2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Статтею 777 ЦК України, передбаченоє, що наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється. Наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання, крім випадків, якщо предметом договору найму (оренди) є державне або комунальне майно.

Відповідно до ст.782 ЦК України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу, що укладається на організованих ринках капіталу та організованих товарних ринках, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і договорів купівлі-продажу фінансових інструментів, укладених поза організованим ринком, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Згідно ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст.658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно ст.659 ЦК України, продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

Згідно ст.662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст.664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Відповідно до ст.666 ЦК України, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Згідно ч.1 ст.680 ЦК України, покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як було встановлено, між ТОВ «Манад» та ПАТ «НАСК «Оранта» було укладено договір оренди.

ПАТ «НАСК «Оранта» 23 вересня 2021 року уклала договір купівля продажу з ОСОБА_1 на 23/25 частки нежитлової будівлі (адмінбудинок) не виділивши цю частку з єдиної частки даної будівлі, що належала ПАТ «НАСК «Оранта».

Як убачається з матеріалів справи, 25 серпня 2021 року від імені директора ТОВ «Манад» до Директора Київської регіональної дирекції «НАСК «Оранта», в якому зазначено, що ТОВ «Манад» отримало комерційну пропозицію Київської регіональної дирекції НАСК «Оранта», від 07 червня 2021 року стосовно продажу будівлі нежитлового призначення, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Яготин, 9, за ціною 4 000,00 грн/м., з ПДВ та правом залишити у власності дирекції приміщення першого поверху №6,7,8,8.

Разом з тим у вказаному листі зазначено, що ТОВ «Манад» готовий викупити вказане приміщення за ціною 3 500,00 грн/м, проте повного майнового комплексу без можливості залишити офіси № 6, 7, 8, 9 у власності ПАТ «НАСК «Оранта».

Відповідно до відповіді Київської регіональної дирекції «НАСК «Оранта» на лист ТОВ «Манад» від 25 серпня 2024 року, зазначено, що ПАТ «НАСК «Оранта», уважно розглянула звернення ТОВ «Манад» щодо можливої купівлі будівлі у компанії у м. Яготин, і повідомило про прийняття до уваги вказаної пропозиції, але вважала за доцільне поки залишити попередні умови продажу без змін.

Отже, враховуючи викладене суд дійшов до висновку про те, що між ТОВ «Манад» та ПАТ «НАСК «Оранта» було листування та обговорення щодо купівлі частки даної нежитлової будівлі та відповідної ціни.

Таким чином, ТОВ «Манад» було надано право участі у купівлі відповідної частини нежитлового приміщення, проте ПАТ «НАСК «Оранта» та ТОВ «Манад» не дійшли згоди, щодо умов договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Відповідно до ст. 658 ЦК України ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», як власник даного нежитлового будинку, має право самостійно визначатись з покупцем даної частини нежитлової будівлі.

ПАТ «НАСК «Оранта» визначилось із покупцем, та погодилась на умови які були запропоновані ОСОБА_1 , оскільки вони були більш вигідними для власника даної будівлі, у порівнянні з тими умовами, що пропонувало ТОВ «Манад».

Згідно з частиною першою статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За змістом частини другої статті 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання.

У контексті застосування статті 777 ЦК України Верховний Суд неодноразово вказував, що поняття переважного права орендаря означає надання йому переваги орендодавцем при укладенні договору на новий строк у разі наявності пропозицій інших господарюючих суб`єктів, що містять умови, рівні з умовами особи, яка наділена переважним правом (постанови від 10.03.2020 у справі № 910/7845/19, від 01.06.2021 у справі № 916/2197/20).

Чинне законодавство не визначає механізму реалізації наймачем свого переважного права на придбання житла, що є предметом договору найму (оренди), у разі його продажу, тому до таких правовідносин слід застосовувати положення статті 362 ЦК України в порядку аналогії закону. Належним способом захисту переважного права наймача на придбання житла, що є предметом договору найму (оренди), є переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду: 1) від 22 травня 2019 року в справі № 201/10030/17 (провадження № 61-39220св18); 2) від 28 жовтня 2020 року в справі № 428/7601/14-ц (провадження № 61-497св19); 3) від 27 листопада 2019 року в справі № 757/4324/16-ц (провадження № 61-38146св18).

Відповідно ч. 2 ст. 382 ЦК України Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Отже, оскільки статтею 777 ЦК України не встановлено чіткі терміни коли орендар може скористатись переважним правом на купівлі орендованого майна, суд вважає за можливим використати анологію закону та застосувати до таких вимог ч. 2 ст. 382 ЦК України, якою встановлено термін користування правом переважної купівлі протягом одного місяця з дня повідомлення про продаж об`єкту нерухомості.

Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновку про те, що ТОВ «Манад» було надано право переважної купівлі вказаного приміщення 07 червня 2021 року шляхом отримання листа ПАТ«НАСК «Оранта», проте як вбачається з їхнього листа від 25 серпня 2021 року вони відмовились від права переважної купівлі за встановленими умовами орендодавця, а тому переважне право наймача на укладення договору в такому разі припинилось.

Як встановлено судом, покупець ОСОБА_1 погодився з умовами, які були запропоновані ПАТ«НАСК «Оранта» щодо купівлі продажу нежитлового приміщення, а ТОВ «Манад» від аналогічної пропозиції відмовився, а запропонував ціну яка менше від тої яка зазначена в договору купівлі-продажу між ПАТ «НАСК «Оранта» та ОСОБА_1 .

Отже, переважне право купівлі орендарем ТОВ «Манад» було забезпечено орендодавцем ПАТ «НАСК «Оранта» було забезпечене належним чином, проте між ними не було досягнуто домовленості щодо умов договору купівлі-продажу, тому ПАТ «НАСК «Оранта» скористалась власним правом та уклала договір купівлі продажу з ОСОБА_1 на умовах які влаштовували сторони вказаного договору.

Враховуючи викладене та наявні в матеріалах справи докази колегія судів дійшла до висновку, про відмову у задоволені первісного позову ТОВ «Манад» до ОСОБА_3 , ПАТ «НАСК «Оранта» про переведення прав покупця на нежитлову будівлю.

Особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин.

Так, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373//16-ц (пункт 67) звернула увагу на те, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні.

Зайняття нежитлового приміщення фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, тобто негаторний позов (такі висновки наявні й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, за змістом пункту 49 якої з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення, а позов про виселення є негаторним).

Більше того, за наявного підходу до фізичного зайняття майна як до триваючого порушення, на вимоги про припинення якого не поширюється позовна давність, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця (див. у подібних правовідносинах також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої палати Верховного Суду у справі № 227/3760/19-ц від 26 жовтня 2022 року.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла до висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 було вірно використано спосіб захисту своїм правом за допомогю пред`явлення негаторного позову у вигляді виселення орендаря.

Як вбачається з п.9.1.8 договору оренди укладеного між ТОВ «Манад» та ПАТ «НАСК «Оранта» від 01 листопада 2019 року №29/19, дія цього договору припиняється внаслідок відчуження об`єкту оренди.

Відповідно до п.2.2 вказаного договору, в разі припинення договору з інших підстав. Крім зазначеної п підпункті 9.1.1. цього договору або розірвання договору на підставі пункту 10.2 цього договору орендар зобов`язаний впродовж трьох робочих днів з моменту такого припинення або розірвання звільнити об`єкт оренди та передати його орендодавцю по акту повернення приміщення який підписується сторонами.

Відповідно до договору купівлі продажу між ПАТ «НАСК «Оранта» та ОСОБА_1 нежитлове приміщення за адресоюАДРЕСА_2 перейшло у власність ОСОБА_1 .

Відповідно до листа ПАТ «НАСК «Оранта» від 23 вересня 2021 року № 3935 до ТОВ «Манад» його було повідомлено про припинення договору оренди на підставі п. 9.1.8 договору оренди, а саме у зв`язку з переходом права власності до ОСОБА_1 .

Отже, відповідно до договору оренди ТОВ «Манад» повинно звільнити приміщення за адресою Київська обл., м. Яготин, 9 протягом трьох днів з моменту розірвання вказаного договору.

Лист від 23 вересня 2021 року № 3935 було отримано ТОВ «Манад» 05 жовтня 2021 року.

Тому, кінцевою датою коли ТОВ «Манад» повинно було звільнити орендоване приміщення за адресою: Київська обл., м. Яготин, 9, є 11 жовтня 2021 року, тобто третій день з повідомлення про розірвання договору оренди.

Між ОСОБА_1 та ТОВ «Манад» не було укладено договору оренди частини нежитлового приміщення та будь-яких інших договорів.

Проте, як вбачається з матеріалів ТОВ «Манад» не звільнило вказаного приміщення відповідно до договору оренди, як на вимогу ПАТ «НАСК «Оранта» так і на вимогу нового власника ОСОБА_1 , та користується вказаним приміщенням у відсутності законних підстав на таке користування.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що незаконне користування ТОВ «Манад» приміщенням за адресою Київська обл., м. Яготин, 9 порушує право ОСОБА_1 на вільне користування власним майном (нежитловим приміщення).

Отже, враховуючи викладене колегія судів, дійшла до висновку про те, що необхідно усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом виселення ТОВ «Манад» з приміщення за адресою Київська обл., м. Яготин, 9.

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

У постанові Верховного суду № 904/577/20 від 26 липня 2021 року зазначено, що правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором оренди у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

При цьому, після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за ч. cт. 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Якщо після припинення договору оренди користування майном стає неправомірним. Якщо орендар не повертає майно після закінчення строку договору оренди орендодавець вправі звернутися до суду з позовом про стягнення з орендаря неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч.2 ст. 785 ЦК України), в межах розгляду якого орендар вправі спростувати доводи щодо неповернення ним цього майна чи наявності вини у такому неповерненні.

Верховний Суд наголосив на тому, що неустойка, стягнення якої передбачено ч.2 ст. 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 ЦК України.

Отже, Верховний Суд зазначив, яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, що відбулося у спірних правовідносинах, ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 914/4238/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 910/14032/17 та від 09 вересня 2019 року у справі № 910/16362/18 (пункт 51), від якої Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду не відступив при розгляді справи № 910/20370/17 (пункт 24 постанови від 13 грудня2019 року ).

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним.

Як було встановлено судом, ТОВ «Манад» незаконно користується приміщенням за адресою Київська обл., м. Яготин, 9, власником якого є ОСОБА_1 з яким у ТОВ «Манад» договору оренди не було укладено.

Оскільки між ТОВ «Манад» та ОСОБА_1 відсутні будь-які договірні відносини, колегія судів дійшла до висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Манад» неустойки за неналежне виконання умов договору.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/7511/20 зазначив, що при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення), як:

1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту);

2) розумні витрати;

3) компенсаційність відшкодування збитків.

Правові підстави та умови відшкодування збитків визначені, зокрема положеннями Глави 3 «Захист цивільних прав та інтересів» Розділу І «Основні положення» Книги першої «Загальні положення», Глави 51 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» Розділу І «Загальні положення про зобов`язання» Книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України та Главою 25 «Відшкодування збитків у сфері господарювання» Розділу V «Відповідальність за правопорушення у сфері господарювання» ГК України.

У пункті 8 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини другої статті 20 ГК України права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У пункті 4 частини першої статті 611 ЦК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із частиною першою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За приписами частини першої статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із частиною другою статті 224, частиною першою статті 225 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки, як правова категорія, включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення.

Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення:

1) протиправної поведінки особи (боржника);

2) збитків, заподіяних такою особою;

3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками;

4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-64гс11, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 у справі № 910/15865/14, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20).

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).

Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага тощо.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 908/2486/18, від 15.10.2020 у справі № 922/3669/19, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Оскільки ТОВ «Манад» в період часу з 01.11.2021 року по 06.12.2021 року не повернув ОСОБА_1 приміщення, що знаходиться у його власності, з урахуванням домовленностей ОСОБА_1 про отримання орендної плати в сумі 30000 грн. щомісячно на всю площу, яка знаходиться у власності ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що на користь ОСОБА_1 з ТОВ «Манад» підлягають до стягнення збитки в сумі 36000 грн.

Окрім цього, впродовж зазначеного періоду незаконного користування приміщенням ТОВ «Манад» користувався комунальними послугами - електроенергія, газо, водо - постачання. Оплата даних послуг зокрема електроенергії здійснено ПАТ НАСК «Оранта». За умовами договору оренди нежитлового приміщення №29/19 від 01.11.2019 року Орендар крім орендної плати здійснював відшкодування Орендодавцеві вартості даних послуг.

Як убачається з матеріалів справи, ПАТ НАСК «Оранта» виставила вимогу ОСОБА_1 як власнику приміщення відшкодувати сплачені кошти. Позивач зобов`язаний оплатити дані кошти в найкоротший термін.

Станом 01 грудня 2021 року сума сплачених власником ОСОБА_1 комунальних послуг за приміщення, яким користується Відповідач, становить 16 023,93 грн.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зобов`язанням, згідно зі статті 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань у встановлений строк, тому вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 16 023,93 грн., в зв`язку з неоплатою отриманих послуг за поставлену електроенергію, підлягають задоволенню.

Дані витрати є збитками позивача ОСОБА_1 , які підлягають відшкодуванню відповідачем ТОВ «Манад».

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані

з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За частинами четвертою-шостою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

ТОВ «Манад» заперечень проти витрат на професійну правничу допомогу як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій не подавали.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 цього закону представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта

в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві,

в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав

і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частина перша статті 1 Закону).

Згідно зі статтею 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява

№ 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній

розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Отже, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних

і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг

і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04,

§ 268)).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,

у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від

10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від

23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі

№ 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від

02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого

2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи

і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18.

Тому при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, а саме відповідно до договору про надання правничої допомоги, професійна правова допомога ОСОБА_1 надається Адвокатським об`єднанням «Яшин, Мотрукта партнери», що підтверджуються відповідним договором від 01 грудня 2021 року, відповідно якого, сума за надання послуг складає 30 000,00 грн.

Відповідно до договору про надання правової допомоги №01/07, укладеного 01 липня 2024 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Всеукраїнська асоціація адвокатів» та Акту прийому-передачі послуг №14/11-1 від 14 листопада 2024 року, вартість виконаних робіт складає 40000 грн.

Колегія суддів, оцінюючи співмірність витрат на послуги адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин

у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду

з прав людини критерії, вважає, що з ТОВ «Манад» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 35 000,00 грн.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, у задоволені апеляційної скарги ТОВ «Манад» слід відмовити, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а рішення Яготинського районного суду Київської області від 10 травня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ТОВ «Манад» до ОСОБА_1 про переведення прав покупця на нежитлову будівлю (адмінбудинок) - відмовити.

Зустрічний позовОСОБА_1 до ТОВ «Манад» про усунення перешкод у користуванні приміщенням та стягнення збитків - задовольнити частково.

Згідно з ч.1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 при подачі зустрічної позовної заяви було сплачено судовий збір в сумі 1824 грн. та за подачу апеляційної скарги було сплачено судовий збір у сумі 2736 грн., колегія суддів вважає за необхідне стягнути із ТОВ «Манад» на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у сумі 4560 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальності «Манад» -залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 10 травня 2024 року в частині вирішення позову Товариства з обмеженою відповідальності «Манад» - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Максюком Сергієм Вікторовичем - задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 10 травня 2024 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 , скасувати і ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Зустрічний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобов`язати Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_1 на праві власності приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 139,5 м2.

Виселити Товариство з обмеженою відповідальністю «Манад» з приміщень, зазначених на плані-схемі під номерами 6,7,8,9,10,11,12,, площею 139,5 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» (Код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 6139 АДРЕСА_3 ) в рахунок відшкодування збитків 52023,93 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» (Код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 6139 АДРЕСА_3 ) витрати на професійну правничу допоиогу в сумі 35000 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 4560 грн.

В іншій частині позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна