Справа № 2-н/593/103/2024
У Х В А Л А

"20" грудня 2024 р. суддя Бережанського районного суду Тернопільської області Крамар В.М. ознайомившись з заявою про видачу судового наказу товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»»

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла заява товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»» до боржниці ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожитий природний газ, відповідно до якої просить стягнути із боржниці ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» суму заборгованості станом на 31.10.2024 у розмірі 4151,18 грн.

У видачі судового наказу за вказаною заявою про видачу судового наказу слід відмовити, оскільки подана заявником товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»» заява про видачу судового наказу, де боржницею є ОСОБА_1 , не відповідає вимогам статті 163 ЦПК України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч.1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наказне провадження регулюється розділом ІІ ЦПК України.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

П.3 ч.1 ст. 161 ЦПК України до вимог, за якими може бути видано судовий наказ, віднесено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон), зокрема ним врегульовано, що таке житлово-комунальні послуги, коли вони мають оплачуватися.

Ч.1 ст. 2 вказаного Закону встановлено, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 1 Закону житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч.2 ст. 14 Закону комунальні послуги з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії надаються виключно на підставі індивідуальних договорів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Вказаному праву споживача кореспондує обов`язок споживача, передбачений п.5 ч.2 ст. 7 Закону, а саме: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з ч.1 ст. 9 Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг.

П.4 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року № 2494 встановлено, що реєстр споживачів постачальника це - перелік споживачів, які в установленому Кодексом ГТС порядку закріплені в інформаційній платформі оператора газотранспортної системи за певним постачальником у розрахунковому періоді.

Відповідно до заяви про видачу судового наказу та п. 4.4 Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам (далі Договір) об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу Споживачем за розрахунковий період визначається одним із нижченаведених способів: 1) за даними оператора ГРМ за підсумками розрахункового періоду, що містяться в базі даних Оператора газотранспортної системи та доведені Споживачу Оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу; 2) або за плановими величинами середньомісячного споживання газу в опалювальний або міжопалювальний період.

Згідно з абз.4 п. 4.4 Договору якщо постачання Споживачу здійснюється на умовах базової річної пропозиції, об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу визначається на підставі даних Оператора ГРМ, визначених за договором розподілу природного газу в розрахунковому періоді.

Ч.4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду, висловленого у п.79 постанови від 07.07.2020 по справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19 (далі постанова ВП ВС), - Верховний Суд вказав, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

В п.36.2 вказаної постанови Верховного суду також висвітлено питання дослідження доказів під час розгляду заяв про видачу судового наказу, а саме: «Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього.»

Відповідно до ч.2, 3 ст. 163 ЦПК України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. До заяви про видачу судового наказу додаються копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з п.8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні, телекомунікаційні послуги, послуги телебачення та радіомовлення, судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги.

Виходячи з наведеного, судовий наказ про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг може бути виданий лише у разі встановлення, на підставі наданих заявником доказів, що: між споживачем та виконавцем послуг укладено договір про надання житлово-комунальних послуг; споживач фактично отримав (спожив) послуги, які надаються виконавцем комунальних послуг; заявником заборгованість розрахована виходячи з кількості спожитих послуг та тарифів на такі послуги.

Внаслідок дослідження доданих до заяви про видачу судового наказу доказів встановлено: 1) відповідно до заяви про видачу судового наказу заявник стверджує, що між заявником як постачальником комунальних послуг та боржницею як споживачем укладено договір постачання природного газу побутовим споживачам, підтвердженням чого є факт споживання природного газу; 2) витяг з інформаційної платформи оператора газотранспортної системи, про те, що боржниця у розрахунковому періоді (з 01.12.2021 по 31.10.2024) закріплена за заявником як постачальником, - відсутній; 3) заявник відповідно до заяви про видачу судового наказу заявляє вимогу про стягнення заборгованості за поставлений природний газ з боржниці за період з 01.12.2021 по 31.10.2024; 3) відомості про об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу Споживачем за розрахункові періоди за даними оператора ГРМ за підсумками розрахункових періодів, що містяться в базі даних Оператора газотранспортної системи та доведені Споживачу Оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу - відсутні; 4) внаслідок відсутності відомостей про об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу Споживачем за розрахункові періоди за даними оператора ГРМ за підсумками розрахункових періодів з з 01.12.2021 по 31.10.2024 посилання заявника на те, що споживачкою ОСОБА_1 по об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , - спожито природного газу на суму 4151,18 грн., є голослівними та такими, що не підтверджені жодними доказами. Розрахунок заборгованості по клієнту ОСОБА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , - суд оцінює критично, оскільки такий розрахунок нічим не підтверджено: відсутній витяг з інформаційної платформи оператора газотранспортної системи, не додано доказів, того, що між заявником та боржницею укладено договір постачання природного газу побутовим споживачам (заяву приєднання до договору, витяг з інформаційної платформи оператора газотранспортної системи, про те, що боржниця у розрахунковому періоді (з 01.12.2021 по 31.10.2024) закріплена за заявником як постачальником); не додано відомості про об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу Споживачем за розрахункові періоди за даними оператора ГРМ за підсумками розрахункових періодів, що містяться в базі даних Оператора газотранспортної системи та доведені Споживачу Оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу.

Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, «Щодо застосування концепції негативного доказу у цивільному судочинстві» принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У зв`язку з цим самого твердження заявника про те, що заборгованість ОСОБА_1 за спожитий природний газ становить 4151,18 грн. для видачі судового наказу про стягнення такої заборгованості недостатньо.

Таким чином, із заяви про видачу судового наказу та доданих до неї доказів не вбачається виникнення права грошової вимоги у товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»» до ОСОБА_1 .

Відповідно до п.8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Згідно з ч. 2 ст. 165 ЦПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу.

Відповідно до ч.1 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст. ст. 11, 12, 19, 160, 161, 165, 166, 263, 354, 355, п.15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, ст. 1, 2, 7, 9, 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Кодексом газорозподільних систем, п.13 Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», Постановою Великої палати Верховного Суду від 07.07.2020 по справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19, Постановою Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»» до боржниці ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ.

Роз`яснити заявнику, що відмова у видачі судового наказу не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою, після усунення її недоліків.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідний суд, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя: