Справа № 161/9990/22 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/1034/24 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , третя особа, Виконавчий комітет Луцької міської ради, про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Покликався на те, що на час звернення до суду із даним позовом на розгляді у Луцькому міськрайонному суді Волинської області перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 листопада 2021 року за № 0002760, відносно неповнолітніх: сина відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст.286, ч. 2 ст. 289 КК України, та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Також вказував, що 09 лютого 2022 року між ОСОБА_4 як дарувальником та неповнолітніми обдарованими ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , які є її дочками, був укладений договір дарування квартири, згідно з яким останні набули право власності у рівних частках, по 1/2 частці кожна, на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач зазначив, що укладений 09 лютого 2022 року договір дарування квартири він вважав фіктивним, оскільки цей правочин вчинений без наміру створення жодних правових наслідків, а лише з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про відшкодування неповнолітнім обвинуваченим ОСОБА_8 моральної та матеріальної шкоди заподіяної злочином.

Ураховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири, серія та номер 105, посвідчений 09 лютого 2022 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Розпутняк О.В., згідно умов якого дарувальник ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , від імені та в інтересах яких діяв законний представник - батько ОСОБА_5 , по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 63347794 від 09 лютого 2022 року, прийняте приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Розпутняк О.В. на підставі посвідченого ним же договору дарування № 105 від 09 лютого 2022 року, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , а саме - квартиру реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 01, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

18 вересня 2023 року заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області позов ОСОБА_1 було задоволено та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2023 року за заявою відповідача ОСОБА_4 зазначене вище заочне рішення було скасовано та призначено дану справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2024 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири серія та АДРЕСА_3 , посвідчений 09 лютого 2022 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Розпутняк О. В., за яким дарувальник ОСОБА_4 подарувала обдарованим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , від імені та в інтересах яких діяв законний представник - батько ОСОБА_5 , по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 63347794 від 09 лютого 2022 року, прийняте приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Розпутняк О. В., на підставі договору дарування № 105 від 09 лютого 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Розпутняк О. В., про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , а саме - квартири реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 01, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , на користь позивача ОСОБА_1 витрати понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 2478 грн по 1239 грн з кожного.

Вважаючи рішення суду першої інстанції, незаконним, необґрунтованим, прийнятим судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивна тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, не врахував того, що на час ухвалення оскаржуваного рішення її син ОСОБА_8 досяг повноліття, а тому самостійно несе відповідальність за завдану ним матеріальну та моральну шкоду, а отже на її думку підстав для задоволення позову у суду не було.

Також вказувала на відсутність інших законодавчо - визначених підстав для визнання недійсним оспорюваного позивачем договору дарування квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення такими, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчужила нерухоме майно за безвідплатним договором, на користь близьких родичів, саме з метою уникнення майнової відповідальності за шкоду заподіяну позивачу правопорушенням, яке вчинив її неповнолітній син.

Проте погодитись з такими висновками суду не можна.

Встановлено, що 09 лютого 2022 відповідач ОСОБА_4 уклавши договір дарування, здійснила безоплатне відчуження належної їй на праві особистої приватної власності квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 своїм неповнолітнім дочкам ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , від імені та в інтересах яких діяв законний представник їх батько ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 50-68).

Договір дарування квартири був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Розпутняк О.В. і останньою було зареєстровано право власності обдарованих ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на їх частки у квартирі, що є предметом дарування, у відповідному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 16-18).

Крім того встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2023 року неповнолітнього ОСОБА_8 , що є сином відповідача ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.286 ч.2, 187 ч.2 та 289 ч.2 КК України та призначено покарання: за ст.286 ч.2 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 років, без позбавлення права керування транспортними засобами; за ст.187 ч.2 КК України - у виді позбавлення волі строком на 7 років, без конфіскації майна; ст.289 ч.2 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 років, без конфіскації майна. На підставі ст.70 ч.1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено покарання неповнолітньому ОСОБА_8 до відбуття у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців, без конфіскації майна. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до неповнолітнього ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду. Цивільний позов потерпілих ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_8 , його законного представника та АТ СК «Інго» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишено без розгляду (т. 1 а.с. 152-157).

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 19 квітня 2023 року, зазначений вирок місцевого суду про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.286, ч.2 187, ч.2 ст. 289 КК України, в частині залишення без розгляду цивільних позовів потерпілого ОСОБА_1 та ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди скасовано та направлено на новий розгляд в цій частині до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання вимог вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до норм статті 203 ЦК України:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 642/4737/16-ц.

Відповідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилався на те, що договір дарування квартири від 09 лютого 2022 року укладений між ОСОБА_4 та її дочками ОСОБА_6 та ОСОБА_4 після початку кримінального розслідування відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_8 і саме з метою уникнення майнової відповідальності за його дії у разі задоволення цивільного позову у кримінальній справі.

Разом із тим, сам по собі факт укладення спірного договору після початку кримінального розслідування не є достатньою підставою для висновку про фіктивність оспорюваного позивачем договору.

Відповідно до п. 10 зазначеного договору дарування вказано, що договір не носить характеру фіктивної та удаваної угоди.

Укладення зазначеного договору дарування вказує на передачу майна обдарованим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та користування ним, а відтак свідчить про реальність настання наслідків, зумовлених договором дарування.

Доказів на підтвердження того, що при укладенні договору дарування ОСОБА_4 не мала наміру створення обумовлених ним правових наслідків, позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з частиною 1 статті 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

Відповідно до статті 1180 ЦК України шкода, завдана неповнолітньою особою після набуття нею повної цивільної дієздатності, відшкодовується цією особою самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи, яка набула повної цивільної дієздатності, майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони дали згоду на набуття нею повної цивільної дієздатності і не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Обов`язок цих осіб відшкодувати шкоду припиняється з досягненням особою, яка завдала шкоди, повноліття.

Також з матеріалів справи встановлено, що на момент ухвалення Луцьким міськрайонним судом Волинської області 21 серпня 2024 року оскаржуваного рішення син відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 досяг повноліття та набув повної цивільної дієздатності, а отже самостійно відповідає за завдану ним шкоду, що у свою чергу свідчить про безпідставність позовних вимог заявлених до його матері.

Оскільки спірний договір дарування спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін цього договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи договір, знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків і цей договір жодним чином не порушує права позивача, то, на думку колегії суддів, відсутні правові підстави для визнання даного договору недійсним.

Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції та не були ним враховані під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та як наслідок невірним застосуванням норм матеріального права, скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , третя особа, Виконавчий комітет Луцької міської ради, про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді