Справа № 465/7314/24 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3014/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: прокурора - Цинайко Н.І., представника заявника - адвоката Сокальського Д.А., представника ОСОБА_1 - адвоката Назаркевича С.М., Шерстобітової Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури до якої приєднався ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 вересня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2024 року В.о. завідувача 03 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - Данилишин М.І. звернулася до суду із заявою про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

В обгрунтування заяви вказувала на те, що 17 вересня 2024 року об 08 год. 40 хв. в примусовому порядку в супроводі матері та працівників поліції поступив гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З наявної медичної документації відомо, що по лінії РТЦК та СП в 2004 році, обстежувався у 15 відділенні, був комісований по ст. 15 "б". У квітні 2005 року пацієнт став замкнутим, підозрілим до батьків, заявляв їм: "ви не мої батьки, мене підмінили 20 років тому", "за мною слідкують люди ректора", втікав з дому, почав висловлювати маячні ідеї впливу. Тоді перебував на стаціонарному лікуванні з 08.06.2005р. по 08.07.2006р. з діагнозом: Шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно - параноїдний синдром. Після того неодноразово лікувався в КНП ЛОР "ЛОКПЛ" (з 23.06.2006р. по 21.07.2006р., з 11.11.2010р. по 12.11.2010р., з 17.08.2021р. по 19.08.2021р., з 29.09.2021р. по 06.10.2021р., з 11.10.2021р. по 25.10.2021р., з 27.02.2022р. по 01.03.2022р., з 21.06.2023р. по 10.07.2023р.), у зв`язку з наявністю галюцинаторно - параноїдної симптоматики, говорив про двійників-прибульців, безцільно бродив вулицями, ходив голим, кидався під машини, поведінково був агресивним, говорив сам із собою. Ліки не приймав, вів асоціальний спосіб життя. Остання госпіталізація з 02.12.2023р. по 27.12.2023р. з діагнозом: Параноїдна шизофренія, безперервний тип перебігу. Тоді намагався порізати матір, побив скло, помалював стіни вдома. Після виписки підтримуюче лікування не приймав. Поточна госпіталізація зумовлена різким погіршенням психічного стану. Зі слів матері та супроводжуючих осіб поводився неадекватно, "ледь не підпалив будинок", втікав з дому, відмовлявся приймати ліки, розмовляв сам із собою, бригадою ЕМД у супроводі працівників поліції доставлений у КНП ЛОР "ЛОКПЛ". На приймальному відділенні пацієнт неспокійний, метушливий, на місці не втримується, викрикає, до чогось прислухається, оглядається по сторонах, чинить опір огляду, на запитання відповідає після паузи, вибірково, не по суті, говорить нісенітниці, розмахує руками. В приймальному відділенні КНП ЛОР "ЛОКПЛ" даний громадянин був оглянутий черговими лікарями-психіатрами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які дійшли до висновку, що ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад, а саме: параноїдна шизофренія з безперервним перебігом - F20.00 (діагноз згідно Міжнародної класифікації хворіб МКХ-10) і потребує госпіталізації та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару. 17 вересня 2024 року лікарська комісія в складі Данилишин Марії Ігорівни та ОСОБА_5 , дійшли висновку, що гр. ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад: Параноїдна шизофренія з безперервним перебігом - F20.00 (діагноз згідно МКХ-10). Внаслідок цього вказаний громадянин не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе та оточуючих. Комісія дійшла до висновку, що подальше лікування даного громадянина можливе лише в умовах психіатричного закладу в примусовому порядку, так як ОСОБА_1 в силу свого психічного стану не може надати усвідомлену згоду на подальше лікування в умовах КНП ЛОР "ЛОКПЛ".

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18 вересня 2024 року заяву завідувача відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - Данилишин М.І. про госпіталізацію та лікування громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару задоволено.

Рішення суду оскаржив Перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури, подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, а обставини, які суд вважав встановленими не є доведеними.

Вказує, що надання психіатричної допомоги в примусовому порядку чи її госпіталізація до психіатричного закладу фактично є позбавленням свободи в розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Завданням прокурора під час участі у розгляді судом справ цієї категорії є досягнення балансу між приватним інтересом особи, яка страждає на психічний розлад, її правом на свободу та особисту недоторканність, з одного боку, і публічним інтересом, що полягає в обов`язку держави забезпечити безпеку для життя, здоров`я та майна інших осіб - з іншого.

Задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу, суд першої інстанції не навів у своєму рішенні, якими доказами чи обставинами підтверджується, що стан останнього такий, який дозволяє дійти переконливого висновку, що є підстави для його примусового тримання у психіатричній лікарні, а саме: не вказано, на підставі чого суд дійшов висновку, що він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих.

Вважає, що судом надано неналежну оцінку матеріалам та показам представників медичного закладу щодо становлення гр. ОСОБА_1 небезпеки для себе та оточуючих, як таких, що обґрунтовуються обставинами, які передували попереднім госпіталізаціям цієї особи. Ті обставини, які передували зверненню КНП ЛОР «ЛОКПЛ» із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 наведені у ній зі слів його матері, яка в судовому засіданні не тільки відмовилась від своєї заяви про необхідність госпіталізації її сина, але й по суті заперечила ті підстави, якими обґрунтовувалась заява медичного закладу. Більше того, гр. ОСОБА_6 не була безпосереднім свідком подій, які зазначені з її слів у заяві про госпіталізацію гр. ОСОБА_1 , оскільки їй було відомо про них лише зі слів інших осіб, які повідомили їй про можливу неадекватну поведінку її сина.

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні заяви представника заявника КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна лікарня» Данилишин М.І. про госпіталізацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у КНП ЛОР «ЛОКПЛ» для примусового лікування в умовах психіатричного стаціонару.

15 жовтня 2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про приєднання до апеляційної скарги Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури. З апеляційною скаргою погоджується та просить поновити його права , передбачені ЗУ 2Про психіатричну допомогу» в спосіб відшкодування заподіяної шкоди довготривалим порушенням його прав в розмірі двадцять мільйонів гривень.

ОСОБА_1 в судове засідання призначене на 18 грудня 2024 року не з`явився, хоча про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином.

Судові засідання призначені Львівським апеляційним судом на 16 жовтня 2024 року, 08 листопада 2024 року, 29 листопада 2024 року відкладались за клопотанням ОСОБА_1 .

Окрім цього, за клопотанням ОСОБА_1 . Львівський апеляційний суд ухвалою від 29 листопада 2024 року звертався до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про призначення ОСОБА_1 іншого адвоката відповідно до вимог Закону України «Про безоплатну правову допомогу» для представництва його інтересів в Львівському апеляційному суді.

Відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами н Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи всіх умов для захисту ОСОБА_1 його прав та інтересів, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за його відсутності.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність ОСОБА_1 , інтереси якого в судовому засіданні представляє адвокат Назаркевич С.М..

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора - Цинайко Н.І., представника заявника - адвоката Сокальського Д.А., представника ОСОБА_1 - адвоката Назаркевича С.М., ОСОБА_6 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Врахувавши те, що ОСОБА_1 виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, внаслідок яких становить небезпеку для себе та оточуючих, суд прийшов до висновку про необхідність госпіталізувати його в психіатричний заклад в примусовому порядку, оскільки існують підстави, передбачені ст.14 Закону України "Про психіатричну допомогу", для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди та згоди матері.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 17 вересня 2024 року об 08 год. 40 хв. до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в примусовому порядку в супроводі матері та працівників поліції поступив гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно висновку комісії лікарів - психіатрів 3 відділення КНП ЛОР "ЛОКПЛ" від 17 вересня 2024 року №96, гр. ОСОБА_1 потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі у зв`язку з наявністю в нього на момент огляду тяжкого психічного розладу, а саме: пацієнт в свідомості, проте продуктивному мовному контакту недоступний. На запитання лікаря не відповідає, будь-які інструкції медичного персоналу виконувати відмовляється. Під час бесіди неспокійний, ходить палатою, метушливий. Поведінково виявляє ознаки галюцинаторної симптоматики: до чогось прислухається, шепоче під ніс. Зовнішній вигляд вкрай неохайний. Мислення оцінити не вдається, внаслідок мутизму. Емоційні реакції нівельовані, неадекватні, критика до власного стану відсутня. Діагноз (згідно MKX-10): F20.00 - Параноїдна шизофренія з безперервним перебігом. Даний розлад психічної діяльності позбавляє гр. ОСОБА_1 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Як вбачається з заяви ОСОБА_6 поданої 17 вересня 2024 року черговому лікарю приймально лікувально-діагностичного відділення КНП ЛОП «ЛОКПЛ», остання просить госпіталізувати ОСОБА_1 на стаціонарне лікування, у зв`язку з погіршенням психічного стану, що полягає в систематичному, протягом одного місяця серпня-вересня, зникнення з дому з загрозою його безпеки, що полягає в тому, що він можливо виходить на дорогу в нічний час, при цьому цієї небезпеки він не відчуває.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно із частиною другою статті 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Статтею 49 Конституції України визначено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Згідно із вимогами частини першої статті 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем - психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи.

Згідно з пунктами «а», «д», «ї» частини першої статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відповідно до статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Визначальним під час вирішення питання щодо надання дозволу на примусову госпіталізацію є встановлення виключних обставин, за яких можливе правомірне обмеження прав людини.

Примусова госпіталізація можлива лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.

При цьому, відповідно до статті 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено і примусове амбулаторне лікування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18) викладено правовий висновок, відповідно до якого надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядається як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 статті 6 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

За частиною першою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці.

Судом не встановлено порушення вказаної норми, оскільки ОСОБА_1 оглянуто комісією у строк, передбачений законом, а комісія прийшла до висновку про доцільність госпіталізації на підставі встановленого діагнозу та стану пацієнта.

У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону (частина друга статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Ці вимоги заявником дотримані.

Окрім цього, в ході розгляду апеляційним судом вказаної справи встановлено, що ОСОБА_1 з 09 листопада 2024 року по 19 листопада 2024 року перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», дав згоду на лікування та госпіталізацію.

З урахуванням встановленого, суд прийшов до вірного висновку про обґрунтованість заяви лікувальної установи, оскільки встановлено, що ОСОБА_1 страждає психічним захворюванням, внаслідок чого виявляє реальні наміри вчинити дії, що містять безпосередню небезпеку для нього та оточуючих. За наведених обставин ОСОБА_1 підлягав госпіталізації у примусовому порядку до психіатричного закладу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Підстави для скасування оскаржуваного рішення не встановлені.

Що стосується вимог заяви ОСОБА_1 про приєднання до апеляційної скарги, колегія суддів вважає такі необґрунтованими.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

ОСОБА_1 не позбавлений права звернутись з новим позовом про відшкодування шкоди, якщо він вважає що така йому завдана. Проте, в межах розгляду заяви про госпіталізацію та лікування громадянина в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару не можуть бути розглянуті питання відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2024 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.