Справа № 132/906/24
Провадження № 2/132/420/24
РІШЕННЯ

Іменем України

"22" жовтня 2024 р. Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Павленко І.В.

за участю секретаря Олійник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Якименко Олексія Олексійовича до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в особі представникаадвоката Якименко Олексія Олексійовича звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 15.09.2021 в розмірі 12 200 (дванадцять тисяч двісті) доларів США та 17 074 (сімнадцять тисяч сімдесят чотири) грн. 49 коп - нараховані проценти, а також судові витрати по справі та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 15.09.2021 ОСОБА_1 позичив відповідачу 12200 доларів США, передачу яких було оформлено розпискою, відповідно до умов якої ОСОБА_2 зобов`язався повернути в термін до 2023 року. Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, а тому позивач вимушений звернутися до суду і в судовому порядку вимагати повернення боргу за договором позики.

Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові. Крім того, представник позивача у поданій письмовій заяві просив призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу в порядку ст. 246 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що гроші ОСОБА_1 йому реально не передавались, а був переписаний борг. Також, зважаючи на те, що на території держави Україна введено воєнний стан і у нього відсутня можливість заробляти кошти, щоб погасити заборгованість за договором позики, просив відтермінувати йому погашення боргу за вказаним договором.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, оцінивши кожен з наявних у матеріалах справи доказ на предмет належності, допустимості та достовірності, а усі докази разом на предмет їх достатності в їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до такого висновку.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

15.09.2021 ОСОБА_1 позичив відповідачу 12200 доларів США, передачу яких було оформлено розпискою, відповідно до умов якої ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг до 2023 року.

На день звернення ОСОБА_1 із цим позовом до суду ОСОБА_2 має заборгованість перед позивачем у розмірі 12200 доларів США, а також 17 074 грн. 49 коп - нараховані проценти.

Мотиви, з яких виходить суд.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, алей факту передачі грошової суми позичальнику.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою від 15.09.2021, згідно з яким відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 суму позики та зобов`язався її повернути в термін до 2023 року.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтвердив факт написання розписки в якій зазначив про отримання грошової суми від позивача ОСОБА_1 у розмірі, зазначеному в розписці від 15.09.2021.

Таким чином, даний договір є договором позики, укладений у відповідній письмовій формі; складена позичальником розписка є одночасно і підтвердженням укладення договору позики та письмовою формою договору, і підтвердженням умов договору щодо розміру позики і строку повернення, і також підтвердженням отримання позичальником грошових коштів за договором позики у вказаному розмірі. Договір позики є реальним, і з даного договору для позичальника виникли грошові зобов`язання по поверненню позичених коштів у строки, встановлені договором, і відповідно для нього виникли передумови для негативних наслідків, передбачених законом на випадок невиконання грошових зобов`язань чи неналежного їх виконання.

При цьому суд звертає увагу на ту обставину, що доказів непідписання відповідачем ОСОБА_2 договору позики, оформленого розпискою від 15.09.2021 або неотримання позики за цим договором відповідач не надав.

Наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу боргового документу - розписки відповідача ОСОБА_2 свідчить про невиконання останнім взятих на себе зобов`язань.

Відтак, позовна вимога про стягнення суми боргу за борговою розпискою підлягає до задоволення.

Крім того, до повного та безумовного задоволення підлягає також вимога ОСОБА_1 про стягнення процентів річних від простроченої суми позики.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сума боргу за договором позики від 15.09.2021 12200 доларів США, що становить у відповідності до курсу Національного Банку України 473211,16 грн. ( у відповідності до курсу Національного Банку України 1 долар США станом на 14.03.2024 становить 38,7878 грн).

Отже, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу проценти річні від простроченої суми позики, що становить 17074,49 грн (473211, 16 грн * 3% річних/365 днів (з 01.01.2023 по 14.03.2024)).

За таких обставин, оскільки позивачем проведено розрахунок процентів річних за договором позики, який відповідає умовам договору позики від 15.09.2021, а також вимогам закону, а тому саме такий розмір процентів річних (17074, 49 гривень) підлягає стягненню з позичальника на користь позивача.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із п.п.1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Отже, порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України і у разі часткового задоволення позову судові витрати щодо сплати професійної правничої допомоги та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно з ч. ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп. Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ №358292 від 16.10.2023.

Врахувавши вищевикладене, суд стягує з відповідача в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 грн.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України регламентовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Враховуючи зроблену представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Якименком О.О. заяву, питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу слід вирішувати у порядку, передбаченому ч.8 ст.141, п.5 ч.7 ст. 265, п.2 ч.1, ч.3 ст.270 ЦПК України ЦПК України, у разі подання відповідних доказів про оплату правничої допомоги протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Тому, суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст.246 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу року та запропонувати представнику позивача ОСОБА_1 - адвокату Якименко О.О. подати докази щодо розміру понесених ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу в строк до 28.10.2024.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 280-289, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 526, 554, 625, 1049 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , суму боргу за договором позики від 15.09.2021 в розмірі 12 200 (дванадцять тисяч двісті) доларів США та 17 074 (сімнадцять тисяч сімдесят чотири) грн. 49 коп - нараховані проценти.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 грн.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу на 9 год. 30 хв. 04.11.2024 року та запропонувати представнику позивача ОСОБА_1 - адвокату Якименко О.О. подати докази щодо розміру понесених позивачем ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу в строк до 28.10.2024 року.

Повний текст судового рішення складено 01.11.2024.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: