КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024року місто Київ

Справа № 753/10147/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1767/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Суддя-доповідач Желепи О. В.

суддів: Мазурик О. Ф., Немировської О. В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2023 року (ухвалене у складі судді Сердинського В.С., інформація щодо дати складання повного судового рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи

ВСТАНОВИВ

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія», в якому просила стягнути з ПрАТ «СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_1 170 028 грн 00 к. страхового відшкодування пов`язаного зі смертю потерпілого.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 18 липня 2020 року у Чернігівській області, Ніжинському районі, місто Ніжин, відбулася дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль ВАЗ 2115, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на її сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який внаслідок отриманих травм помер.

Вказувала на те, що внаслідок смерті близької особи її завдано непоправної шкоди, оскільки вона в особі загиблого втратила годувальника.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ВАЗ 2115 була застрахована у ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія».

19 липня 2020 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00000186 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Постановою слідчого від 24 вересня 2020 року кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення.

31 липня 2020 року відповідно до вимог статей 33, 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» представником позивача - ОСОБА_3 надіслано на поштову адресу ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» повідомлення про ДТП та настання підстав для страхового відшкодування. Серед заявлених до відшкодування вимог містились 28 338,00 грн - 1/2 частини виплати страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 смертю сина, та 170 028,00 грн - в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника.

З 27 серпня 2020 року по 20 жовтня 2020 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 направлено на адресу ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» додаткові документи на підтвердження заявлених вимог потерпілою з метою отримання страхового відшкодування заподіяної шкоди позивачу.

25 листопада 2020 року ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» здійснено виплату страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди позивачу у розмірі 14 169,00 грн.

26 листопада 2020 року представником позивача - ОСОБА_3 отримано лист від ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» №1242/20 від 26.11.2020 року, в якому було зазначено, що для прийняття рішення страховиком щодо здійснення виплати, передбаченої ч. 2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», заявник повинен надати докази того, що по-перше, він є непрацездатним, по-друге, заявник був на утриманні померлого або мав право на одержання від нього утримання. При цьому право на одержання такого утримання повинно кореспондуватися з обов`язком померлого надавати таке утримання.

23 березня 2021 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 повторно направлено вимогу про виплату недоплаченого страхового відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 14 169,00 грн.

21 травня 2021 року ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» здійснено доплату страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди позивачу у розмірі 14 169,00 грн.

Разом з тим, вимогу про виплату страхового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника відповідачем залишено без розгляду.

Водночас позивач звертала увагу на те, що вона знаходилася на утриманні свого сина, оскільки є особою пенсійного віку, а тому відповідно до статті 1200 ЦК України та статті 202 СК України на її користь підлягає стягненню страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнутоз Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на користь ОСОБА_1 85 014 (вісімдесят п`ять тисяч чотирнадцять) гривень 00 копійок мінімально гарантованого загального розміру страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Стягнутоз Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок на користь держави Україна.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ПрАТ «СТ «Гарантія» 30 жовтня 2023 року направило на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у позовних вимогах відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов помилкових висновків, що суперечать вимогам закону та встановленим обставинам справи.

Посилається на те, що законодавчо визначено три самостійні види страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого: відшкодування моральної шкоди, відшкодування шкоди пов`язаної з похованням потерпілого та встановлення надгробного пам`ятника, страхове відшкодування у зв`язку з втратою годувальника - , кожне з яких потребує окремого доказування та не тягне за собою виплати по іншим видам.

Вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявного у ОСОБА_2 доходу, що б підтверджувало у останнього реальну можливість надавати матеріальну допомогу та утримувати позивача.

Зазначає, що надані позивачем довідки сусідів , за місцем її проживання, що нібито її син надавав допомогу по господарству та матеріальну допомогу - не є достовірними доказами в силу вимог ст. 79 ЦПК України.

Вказує, що з доказів наявних в матеріалах справи вбачається, що потерпілий ОСОБА_2 проживав окремо від позивача, згідно вироків Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03.01.2017 року та 08.10.2019 року був двічі притягнутий до кримінальної відповідальності за ст. 309 КК України (незаконний обіг особливо небезпечних наркотичних засобів), рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.09.2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 37 806 грн. Тобто ОСОБА_2 мав значні борги як перед приватними особами так і перед державою, що свідчить про те, що останній не міг надавати матеріальну допомогу свої непрацездатним батькам.

Звертає увагу суду, що факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди. Разом з тим суд в мотивувальній частині оскаржуваного рішення вказує про відсутність доказів, які б давали підстави вважати про перебування позивачки на утримані сина, та робить в той же час висновок про зобов`язання страховика здійснити страхову виплату даного виду страхового відшкодування, що є порушенням вимог закону.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року відкрито провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

29 листопада 2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2023 року залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ч. 3 ст. 1200 ЦК України передбачає, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Така ж позиція, що право на отримання страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника мають не тільки особи, які фактично перебували на утриманні загиблого, а й ті, які мають право на одержання утримання за законом, висловлена в ухвалі Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року по справі № 285/3116/15-ц.

Зазначає, що позивач є непрацездатною особою (пенсіонером), а тому позивач мала право на утримання від сина, що дає їй право на отримання страхового відшкодування шкоди заподіяною смертю потерпілого. Така ж позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 577/1316/20- ц.

Посилається на те, що законодавчо визначений вичерпний перелік підстав для відмови у здійснені страховиком страхового відшкодування, і такої підстави як не доказування факту утримання, закон не передбачає.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено ч.1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що 18 липня 2020 року о 23 год. 43 хв. ОСОБА_5 , керуючи автомобілем марки «ВА3-21150», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою «Під?їзд до м. Ніжин», від м. Ніжин Чернігівської області до с. Яблуневе, Ніжинського району, здійснив наїзд на лежачого на проїзній частині пішохода ОСОБА_2 , відразу після цього ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «ВА3-2108», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись у попутному напрямку здійснив повторний переїзд лежачого пішохода ОСОБА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, яка виражалась саднами голови, забійно-рваними ранами правої тім?яно-потиличної та лівої тім?яної ділянок з крововиливами у м?які покриви відповідно, синцем та забійно-рваною раною нижньої губи рота, а також, обмежено-дифузними крововиливами у м?які мозкові оболонки; саден грудної клітки, спини, живота та правої половини тазу, саден та рваної рани лівої сідниці, ділянок крововиливів у м?які тканини спини та лівої сідниці, закритих переломів ребер з обох боків, здебільшого зліва, з ушкодженням пристінкової плеври та лівої легені відповідно уламкам окремих з них, закритого перелому верхньої гілки лівої лобкової кістки тазу, крововиливів у брижу тонкої кишки, жирову капсулу обох нирок та у підшлункову залозу, розривів нижньої долі лівої легені, печінки та обох нирок, крововиливу у ліву плевральну та черевну порожнини; саден правого плечового суглобу, правої кисті, а також обох нижніх кінцівок з наявністю на фоні рваних ран, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень тяжкого ступеня від яких помер по дорозі до лікарні.

За вказаним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №00000186 за частиною другою статті 286 КК України.

Станом на час ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією автомобіля «ВА3-21150», державний номер знак НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» за полісом №АО3854877.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 21 липня 2020 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою старшого слідчого СУ Головного управління Національної поліції в Чернігівській області Приходько Ю.B. від 24 вересня 2020 року кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України

Позивачка ОСОБА_1 є матір`ю загиблого ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народжень.

За результатами настання страхового випадку 29 липня 2020 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» із заявами про виплату позивачу частки страхового відшкодування, пов`язаного із моральною шкодою, яка з урахуванням норм п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» складає 14 169 грн, та про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, яка складає 170 028, 00 грн.

Зі змісту листа ПрАТ «Страхове товариство «Гарантія» №1242/20 від 26 листопада 2020 року вбачається, що на підставі вищевказаної заяви представника позивача ОСОБА_3 від 29 липня 2020 року та наявних документів зазначена подія визнана страховим випадком та товариством прийнято рішення про страхову виплату щодо відшкодування моральної шкоди за реквізитами, що вказані у цій заяві про страхову виплату. Водночас доказів перебування ОСОБА_1 на утриманні померлого сина ОСОБА_2 страховику не надано та відсутні довідки щодо його працевлаштування. Акти, надані сусідами не є документами, що підтверджують утримання матері, тим паче, що остання проживала в іншій області та фізично син не мав змоги допомагати їй по господарству. Також не надано страховику й доказів того, що станом на день смерті ОСОБА_2 позивач мала право на отримання від нього утримання, оскільки право на утримання не є абсолютним, а обумовлене певними правовими нормами.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції керувався тим, що потерпілим внаслідок ДТП, яка сталася 18 липня 2020 року, є особа - ОСОБА_2 , оскільки останній загинув внаслідок ДТП. Вказана особа є сином позивача - ОСОБА_1 , яка є непрацездатною особою і потребувала матеріальної допомоги, оскільки розмір її пенсії був меншим ніж прожитковий мінімум, а тому вона має право на відшкодувння шкоди за ст. 1200 ЦК України, незважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що син позивача працював та отримував хоча б якийсь дохід, а також за відсутності доказів, що матеріальна допомога з боку загиблого надавалась позивачу та була основним і постійним джерелом її існування та мала стабільних характер. В 2020 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складала 4 723 грн (ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік»).

Враховуючи право ОСОБА_1 на відшкодування шкоди заподіяної смертю потерпілого, позовні вимоги належить задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 85 014 гривень 00 копійок (з розрахунку 36х4723:2).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст.1166 ЦК України шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За положеннями ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку, якщо ця особа не доведе, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або з умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Згідно ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Спірні правовідносини врегульовані спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України (преамбула Закону).

Згідно ст.6 вказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст.23 цього Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Згідно п.27.2 ст.27 цього Закону страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до приписів ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Пункт 27.2 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає виплату відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України.

Згідно положень ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Отже, дана норма чітко встановлює коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди у разі смерті, а саме: непрацездатні особи, які на момент смерті потерпілого перебували на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, так і дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Поняття «непрацездатні громадяни» міститься у ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Відповідно до частин 2 та 3 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Аналогічні положення викладені у ст.38 Закону «Про пенсійне забезпечення», згідно якої члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до положень ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно ч.4 ст.75 СК України особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування,

а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

У постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17 Верховний Суд вказав, що особа вважається такою, яка потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про прожитковий мінімум». Під час вирішення такої категорії справ доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

У постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 223/828/18 Верховний Суд зазначив, що повним утриманням є відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Вирішуючи спір, суд пешої інстанції правильно встановив, що позивачка є непрацездатною особою, так як на час смерті сина- потерпілої особи досягла пенсійного віку.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі, яка надавалась і була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування сформовані у ряді постанов Верховного Суду та є усталеними.

Так у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі№ 127/13341/20, залишаючи без змін судові рішення про відмову у задоволенні вимог про відшкодування шкоди, завданої смертю сина, Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій встановивши отримання позивачкою пенсійного забезпечення, що свідчить про можливість самостійного утримання, та відсутність належних та допустимих доказів її перебування на утриманні сина, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові про стягнення з відповідача на користь позивача одноразової виплати, пов`язаної з втратою годувальника, та стягнення по 5574,50 грн. щомісячної виплати, пов`язаної з втратою годувальника, довічно.

У постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 562/29/18, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні вимог про відшкодування шкоди, завданої смертю, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування майнової шкоди позивачці з огляду на те, що вона не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту її перебування на утриманні сина, оскільки, як встановлено апеляційним судом, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, що є меншим за встановлений законом прожитковий мінімум на місяць, тоді як розмір пенсії позивачки перевищував розмір прожиткового мінімуму станом на листопад 2011 року, і отримуваної пенсії їй було достатньо для забезпечення себе необхідними товарами та послугами.

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 705/3172/19, залишаючи без змін судові рішення про відмову у задоволенні вимог про відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, Верховний Суд зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди правильно виходили з того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, так і те, що син надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування. Для отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю годувальника позивачці необхідно було надати страховику наступні документи: оригінал довідки про стан сім`ї за життя загиблого, оригінал довідки про доходи загиблого за дванадцять місяців до ДТП, довідку про призначення утриманцю пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Проте, позивачка не надала відповідачу всіх необхідних для виплати страхового відшкодування документів. Разом з тим, сам факт пенсійного віку позивачки та проживання її однією сім`єю з сином не підтверджує обставин, що вона перебувала на утриманні останнього. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів про те, що вона перебувала на утриманні свого сина та має дохід менший від встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, а також, що допомога померлого була основним та постійним джерелом її існування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є пенсіонером за віком, тобто має статус непрацездатної, і має дохід у вигляді пенсії. Розмір пенсії позивача відповідно до наданої суду довідки в 2020 році складав 1638 грн. та 1712 грн. на місяць, а.с.88, що є меншим від прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік, який з 01 липня 2020 року становив 2118 грн.

За таких обставитн позивачка є особою, яка мала право на утримання від свого сина, відповідно до ст. 202 Сімейного Кодексу України.

Дійсно позивачка проживала окремо від загиблого, що підтверджується вироками судів. Померлий мав борги, позичав гроші, не мав офіційного доходу, відповідно матеріалами справи не доведено, що померлий надавав чи міг надавати кошти на утримання своєї матері.

Разом з тим Закон, а саме ст . 1200 ЦК викладена таким чсином, що непрацездатні особи, які на день смерті мали право на утримання від такої особи, незалежно від того чи вони проживали разом і незалежно від того, чи за своїм фінансовим станом потерпілі особи мали можливість надавати таке утримання, мають право на відшкодування шкоди, а відповідно і на отримання страхового відшкодування.

Ні судом першої інстанції ні апеляційним судом не встановлені обставини, які б за законом були підставою для відмови у виплаті позивачу страхового відшкодування, внаслідок смерті її сина.

Доводи апеляційної скарги зводяться до недоведеності перебування позивача на утриманні свого сина, разом з тим закон до осіб, що мають право на таке відшкодування відніс не лише осіб, які перебувають на утриманні ,а й непрацездатних осіб, які мали право на таке утримання на день смерті потерпілої особи.

З огляду на зміст ст. 202 СК України та доведення позивачем, що вона є непрацездатною особою, яка потребує матеріальної допомоги, суд першої інстанції правомірно захистив порушене право позивача.

Наведена в апеляційній скарзі судова практика Верховного Суду свідчить про те, що доведенню підлягає в тому числі потреба в матеріальній допомозі. За обставинами даної справи з огляду на розмір пенсії позивача, вона є непрацездатною особою яка потребує матеріальтної допомоги, а тому обставини даної справи відрізняються від наведених вище постанов, в яких було встановлено, недоведеність того, що позивачі потребували матеріальної допомоги з огляду на їх доходи, а тому в задоволенні позову таким особам було відмовлено.

Інші доводи скарги висновків суду про наявність підстав для часткового задоволення позову не спростовують. Позивач не подавала апеляційну скаргу.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення.

Судові витрати відповідача покладаються на відповідача.

У відзиві на апеляційну смкаргу представник позивача просив суд, також стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу позивача під час апеляційного перегляду в сумі 4000 грн., з яких 2 000 грн. аналіз судової практики та 2 000 грн. написання та підготовка відзиву.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.133 та п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.ч.1-3 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За положеннями ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволені апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачем під час апеляційного перегляду мають бути стягнуті з відповідача.

На підтвердження розміру витрат позивача під час апеляційного розгляду, до матеріалів справи долучено: ордер адвоката, яким підписано відзив на апеляцйну скаргу, детальний розрахунок робіт виконаних адвокатом, докази направлення відзиву на апеляційну скаргу відповідачу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц (провадження № 61-19582св20), від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16 (провадження № 61-12783св21).

Відповідачем, який отримав відзив на апеляційну скаргу на електронну пошту в листопаді 2023 року не висловлено доводів щодо їх неспівмірності, тому відсутні правові підстави для відмови у стягненні цих витрат на користь позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлена сума витрат у розмірі 4 000 грн. є обґрунтованою та підлягає стягненню з СТ "Гарантія" на користь позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367,368, 374,375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» залишити без задоволеня.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2023 року - залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу 4000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України

Повний текст постанови складено 05 лютого 2024року.

Суддя - доповідач О. В. Желепа

Судді О. Ф. Мазурик

О. В. Немировська