28.10.2024 Єдиний унікальний номер 205/92/24
Провадженя№ 2/205/1052/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

28.10.2024р. м. Дніпро

Ленінський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Курбанової Н.М.,

за участю секретаря Вольф В.М.

розглянувши в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обгрунтування позову позивачі зазначили, що після початку з боку країни-агресора рф відкритого повномасштабного військового вторгнення на суверенну територію України із застосуванням всіх видів важкого озброєння та незаконним захопленням території України 24.02.2022 року, внаслідок активних бойових дій у м.Маріуполі і виникнення реальної загрози для життя і здоров`я позивачів, вони були вимушені покинути місце свого проживання 15.03.2022 року , який в травні 2022 року був окупований. Встановлення юридичного факту, що вимушене переселення з окупованого м.Маріуполя Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії рф проти України обумовлено тим, що позивачі мають на меті визначити свій статус як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, а також задля обґрунтування завданої матеріальної і моральної шкоди.

Квартира позивачів і належний їм гараж в кооперативі «Олімпійський 25» знаходяться в Лівобережному районі м. Маріуполя, який вже зранку 24.02.2022 року зазнав військових обстрілів та руйнувань від незаконних дій країни-агресора. В порушення звичаїв і правил війни, житлові квартали Лівобережного району м.Маріуполя обстрілювалися військами РФ із важкої артилерії і танків. Від обстрілів з`явилися перші жертви серед цивільного населення, пошкодження багатоповерхових і приватних будинків, порушення транспортної інфраструктури району міста. Виникла реальна загроза здоровлю і життю позивачів. Позивачі 24.02.2022 року близько 13-00 години, на належному позивачеві автомобілі "Деу-Ланос", державний номер НОМЕР_1 , поспіхом покинули місце свого постійного проживання та все своє майно. Результатом збройної агресії рф проти України особисто для позивачів стала втрата належного їм майна, житла, роботи, налагодженого побуту, спілкування із рідними їм людьми, сімейного архіву. Як виявилося, позивачам вже більше не судилося повернутися в рідну оселю, в якій вони в мирі і злагоді проживали із 1984 року, а на час подання цього позову, впродовж уже близько двох років, вимушені скитатися на чужині. В результаті обстрілів і пожеж було вщент зруйновано квартири будинку АДРЕСА_1 із п`ятого по дев`ятий поверх включно у четвертому під`їзді будинку, включаючи і квартиру позивачів № НОМЕР_2 . В зв`язку із повною окупацією м. Маріуполя військами рф, позивачі втратили будь який зв`язок із родичами, знайомими і найближчим оточенням в м. Маріуполі. Ринкова вартість квартири станом на 23.02.2022 року позивачами оцінюється в 1000000,00 грн., вартість втраченого майна в квартирі становить 5500000,00 грн. Виїхавши з м.Маріуполя, позивачі дісталися м.Запоріжжя, а потім м.Дніпра, де вперше за жахливі дві неділі, могли поїсти, помитися і відпочити. В м.Дніпрі протягом 17- 19 березня 2022 року було проведене остеклення всього автомобіля позивача та зроблено косметичний ремонт кузова зашпакльовані і покрашені наскрізні пробоїни і діри в кузові, придбане дзеркало заднього огляду і запасне колесо. Вартість ремонту автомобіля разом із запчастинами (комплектом скла, дзеркалом заднього огляду, колісним диском, запаскою, матеріалами та роботою) склала 15000,00 гривень. Квитанції за ремонт автомобіля на жаль не збереглися. 22.03.2022 року позивачі, із дочкою і двома онуками виїхали до Польщі, де знаходяться і на час подачі цього позову як шукачі притулку від війни, в селі Рожнув 16, 33-318 Грудек над Дунайцем, Малопольське воєводство, Новосончевський повят (Roznow 16, 33-318 Grodek nad Dunajcem, Polska).

Від пережитих в Маріуполі страждань і стресів у позивача 14.04.022 року стався серцевий напад. Його було госпіталізовано до шпиталю міста Новий Сонч, де 14 і 17 квітня 2022 року йому було проведено операцію - стентування судин серця. У позивачки пережиті страждання і стреси привели до розладу діяльності серцево- судинної системи, підняття артеріального тиску і рівня цукру у крові, виникнення на цьому фоні гіпертонічної хвороби і тахікардії серця, гіпертрофії міокарда лівого шлуночка серця; загострився цукровий діабет; стався нервовий зрив і підвищення психоемоційного напруження, порушення сну. В наслідок тривожно-депресивного розладу, загострення хронічних захворювань у позивачки присутнє постійне почуття тривоги, безпорадності і розгубленості, депресивного фону настрою, що в свою чергу призводить до морально- психологічно напруження та конфліктних ситуацій в сім`ї. Витрати на відновлення здоров`я позивачів за цей час склали 65 933,80 грн. У зв`язку із окупацією м. Маріуполя військами рф позивачі втратили одне із основних джерел для існування заробітну працю позивача, який працює капітаном смб-40 «Шквал» Донецького регіонального центру із гідрометеорології Маріупольської гідрометеообсерваторії. Судно, на якому працював позивач, незаконно експропрійовано окупаційною владою, а тому Донецький РЦГМ із 22.11.2023 року призупинив трудові відносини із позивачем. Упущена вигода від недоотримання заробітку склала 97 956,36 грн. В умовах воєнного стану та військової агресії і окупації м. Маріуполя з боку рф, позивачі не мають вільного доступу до окупованих територій, та більше того, у зв`язку з незаконною анексією окупованих територій та намаганням поширити рф на зазначених територіях свого публічно-правового порядку, позивачі не можуть розпоряджатися належним їм майном через очевидну загрозу для свого життя та здоров`я. Таким чином, внаслідок незаконних дій рф, порушено гарантоване ст.41 Конституції України право власності позивача.

Позивачі, як патріотично налаштовані громадяни України із активною проукраїнською позицією, про що добре відомо оточенню позивачів, а позивач є ще і пенсіонером спецслужб України, у окупований м.Маріуполь поїхати не можуть без ризику кримінального переслідування, а тому окупанти фактично позбавили їх фізичної можливості вільно розпоряджатися належним їм майном, а саме гаражем № НОМЕР_3 в кооперативі «Олімпійський 25» по вул. Пейзажній. На жаль, документи на гараж у позивачів не збереглися. Вони були знищені вогнем у квартирі позивачів по АДРЕСА_2 у період із 09 по 16 березня 2022 року. Окрім того, в наслідок вимушеного переселення із-за військової агресії рф проти України, позивачі несуть непосильний тягар витрат на оренду житла будинку із двох кімнат за адресою Roznow,16 30-318 Grudek nad Dunajcem, Polska. Із 01.04.2022 року (оселилися за цією адресою і до цього часу там проживають) і до 31.12.2023 року орендна плата за житло - 2900 злотих щомісячно, що еквівалентно 27 500,00 грн. щомісячно. Усього за час проживання за вказаною адресою у Польщі, орендна плата склала 27500 х 21місяць = 578 550,00 грн. У зв`язку із тимчасовою окупацією м. Маріуполя та незаконним приєднанням суверенних територій України до рф, позивачі не мають змоги прибути до м. Маріуполя та безпосередньо викликати правоохоронні служби, оцінювачів на місце знищення їх майна. Разом із тим наявні відео докази та загальновідомі факти і обставини про незаконну анексію м. Маріуполя рф та знищення житлової інфраструктури міста разом із будинком позивачів, позбавленням права користуватися належним їм гаражем, пошкодженням автомобіля «Ланос», завдало їм матеріальної шкоди в розмірі ринкової вартості майна і відновлювального ремонту автомобіля. Позивачі вважають, що порушення майнових прав позивачів є достатньою підставою для звернення до суду за захистом майнових прав та стягнення заподіяних збитків, в межах ринкової вартості знищеного майна, які можуть бути оцінені судовим експертом станом на дату 23.02.2022 року до початку повномасштабного військового вторгнення. Адже на теперішній час провести безпосередній огляд повністю зруйнованого майна за місцем його знаходження фізично немає можливості, так само як і визначити ринкову ціну її зруйнованого нерухомого майна на теперішній день, адже ринок нерухомості на тимчасово окупованій території на даний час відсутній у зв`язку із прийнятими підзаконними нормативними актами, зокрема, постановою КМУ від 19 квітня 2022 р. № 480 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо діяльності нотаріусів та функціонування єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Міністерство юстиції, в умовах воєнного стану», якою було заборонено будь-які нотаріальні угоди щодо відчуження нерухомого майна, яке розташоване на тимчасово окупованих територіях (пункти п.п.19 п. 1 ч.2). Але це не позбавляє позивачів правового механізму отримати відновлення порушеного майнового права та стягнення заподіяних збитків, в розмірі ринкової вартості майна позивачів, яке існувало станом на початок повномасштабної збройної агресії, тобто станом на 23.02.2022 року. Указами президента рф від 29.09.2022 року N 685, від 29.09.2022 року N 686 про "приєднання" до рф частково окупованих територій Запорізької, Херсонської, Донецької і Луганської областей та визнання "незалежності" цих регіонів, виходячи з проведених там під контролем Москви так званих референдумів. Вказані дії зі сторони рф підтверджують вчинення протиправних дій, спрямованих на завершення формального процесу анексії українських територій, поширення на тимчасово окупованій території публічно-правового порядку рф, що призводить до позбавлення права власності фізичних та юридичних осіб. Позивачі вважають, що сума оцінених та заявлених до відшкодування збитків підлягає грошовій оцінці в іноземній валюті, адже суб`єктами деліктних зобов`язань - заподіювачем шкоди в даному випадку є інша держава, тобто нерезидент, а тому розрахунки із даними суб`єктами відповідно до Закону України «Про валюту і валютні операції» (п.1 ч.1 ст.2) та Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» (ст.29, 33) можуть проводитися в іноземній валюті, що буде відповідати ефективному способу захисту та відновлення порушених прав позивача та не призведе з часом до знецінення визначеної рішенням суду компенсації, сплата якої в майбутньому може бути проведена, в тому числі за рахунок іноземних валютних активів країни-агресора та репарацій. На думку позивачів відшкодування завданих їм збитків у вигляді одноразового стягнення із відповідача загального розміру збитків, що виражається у валютному еквіваленті є найбільш ефективним способом захисту та відновлення порушених прав, з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і не призведе з часом до знецінення визначеної рішенням суду компенсації, механізму якої в українському законодавстві, до цього часу не існує. З 24.02.2022 року позивачі фізично втратили контроль над своїм майном. Датою визначення розміру збитків є 23.02.2022 р., що є останнім днем контролю позивачами над власним майном. Загальний матеріальний збиток, який нанесений заявникам від втрати квартири; майна в ній; пошкодження автомобіля «Дєу-Ланос»; втрати можливістю користуватися гаражем і майном у ньому; витрат на оренду житла у зв`язку із вимушеним переселенням; упущеної вигоди від втрати роботи; витрат на відновлення здоров`я позивачів становить 7 357 440,16 грн., що становить еквівалент 193 190,00 доларів США або 176 349,00 Євро - за курсом Національного банку України станом на 03.01.2024 року. Позивачі вважають, що військовою агресією рф проти України їм заподіяно моральну шкоду, що виразилась у трьох формах: суттєве погіршення здоров`я; зміна звичного способу та укладу життя (втрата роботи, неможливість займатися звичними справами, усталених зв`язків, неможливість зібратися усією сім`єю, переїзд на нове місце проживання в пошуках притулку від війни, моральні страждання за онуків); знищення належного їм майна і житла, обмеження в праві користуватися належним їм майном. Множинний характер порушень прав та законних інтересів позивачів підтверджується усім вищевикладеним у позові та вказує, що внаслідок саме збройної агресії рф на частині території України було порушено низку прав і свобод позивачів. Вирішуючи питання щодо розміру компенсації за спричинену їм моральну шкоду, позивачі просять суд врахувати тривалість порушень, які продовжують існувати і на даний час, тяжких наслідків для позивачів, які до цього часу не дають повноцінно влаштувати свій побут; вік позивачів, яким уже понад 70 років кожному; наявність важких хвороб для яких такі кардинальні зміни їх життя є складними, обтяжливими та смертельно небезпечними. Завдану моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, позивачі обґрунтовують наступними обставинами: втрата для них права розпоряджатись та користуватись належним житлом; втрата можливості проживати у рідному місті та реалізовуватися у справах, якій вони присвятили багато років; припинення спілкування із значною кількістю знайомих та друзів, що обумовлена російською пропагандою; порушення налагодженого звичного способу життя; гострі проблеми з приводу пошуку житла та фінансів; негативний вплив зумовлених переїздом незручностей на нормальний психічний розвиток їх онуків; постійне відчуття тривоги та переживань, пов`язаних з нестабільністю та невпевненістю у завтрашньому дні; хвилюваннями за свою дочку і зятів, які залишились в Україні в зоні ведення бойових дій. Моральна шкода, завдана позивачам також полягає і у приниженні їх честі та гідності, у вимушеності отримання від сторонніх людей різного роду допомог зношеного одягу, бувших у використанні предметів обіходу, безоплатних обідів, тощо, а також приниження ділової репутації із-за неможливості отримати роботу. Окрім того, важким пригнічуючим фактором для позивачів, є психологічні травми онуків, які ті зазнали в м.Маріуполі під час воєнної агресії рф проти України. Онуки зараз проживають у Польщі разом із позивачами, але піклування позивачів і їх мами не може замінити онукам відсутність батька. Сім`я вимушено розлучена ось уже майже два роки. Онуки, які ще після обстрілів м.Маріуполя у 2015 році, були уже визнані постраждалими внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів і навіть у тихій Польщі відчувають страх і дискомфорт. Онук до цього часу падає на землю і в паніці вкриває голову руками, коли в небі з`являються навіть цивільні літаки і гелікоптери; внучка замкнулася в собі, сторониться своїх ровесників, покинула польську школу, майже не виходить із дому. Психологи, до яких зверталася мама онуків он лайн, не допомагають. На теперішній час позивачі також не мають повноцінного відпочинку і нормального сну, оскільки позивачі постійно думають про порушення їх законних цивільних прав, постійно відчувають розчарування, безсилля та безпорадність, що відбивається на їх здоров`ї і настроях. Усвідомлення того, що в наслідок збройної агресії рф проти України, проживши все своє життя, позивачі не можуть після себе оставити для дітей і онуків нічого, окрім доброї пам`яті і попелу війни. Ні малої батьківщини, ні житла, ні коштів, ні навіть моральної допомоги дітям і онукам, бо Позивачі є до цього часу деморалізовані і безпорадні. Зважаючи на обсяг глибини душевних страждань, вік позивачів, необхідність коштів для д правлення тіл позивачів в Україну для поховання на батьківщині в разі їх смерті на чужині, позивачі вважають необхідним і достатнім розміром компенсації завданої їм моральної шкоди у сумі 200 000 доларів США по 100 000 доларів США кожному, оскільки саме такий розмір компенсації є співрозмірним матеріальним збиткам позивачів в наслідок збройної агресії рф проти України. Просять встановити факт, що має юридичне значення для законного і правильного вирішення справи про порушення майнових прав позивачів, що вимушене переселення позивачів у березні 2022 році із м.Маріуполя Донецької області відбулося унаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території України. Призначити по справі незалежну судову експертизу ринкової вартості трикімнатної квартири у АДРЕСА_2 і ринкової вартості гаражу № НОМЕР_3 в кооперативі «Олімпійський 25», за адресою місто Маріуполь вул.Пейзажна, що належать позивачам станом цих об`єктів нерухомості на 23.02.2022 року. Витрати на проведення ринкової вартості квартири і гаража просимо віднести на рахунок позивачів. Стягнути з держави російської федерації на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , матеріальну шкоду у розмірі 7 357 440,16 грн., що еквівалентно курсу НБУ на 03 січня 2024 року 193 190,00 доларів США або 176 349,00 Євро по 3 678 720,08 грн. кожному, що еквівалентно 96 595,00 доларів США або 88 174,50 Євро кожному, за курсом НБУ на час ухвалення судового рішення. Стягнути з держави російської федерації на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , моральну шкоду у розмірі 7 616 780,00 грн., що за курсом НБУ на 03.01.2024 року еквівалентно 200 000 доларів США, по 100 000 доларів США, кожному, за курсом НБУ на час ухвалення судового рішення. Визначити розмір судового збору і стягнути його з держави російська федерація на користь держави Україна.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, повне підтримання своїх позовних вимог, просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з російською федерацією що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства російської федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави.

Відповідач російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації через сайт «Судової влади» повідомлялася про розгляд справи у спрощеному провадженні, будь-яких заяв чи клопотань до суду він неї не надходило.

У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Преамбулою Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення російської федерації на суверенну територію України.

24 лютого 2022 року згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в України введено в Україні воєнний стан.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з російською федерацією.

Відповідно до ч.9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

В силу статті 5 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята).

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

У відповідності до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Зазначений закон втратив чинність 07.05.2022 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» № 2217-ІХ.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Враховуючи наведене, факт внутрішнього переселення не може встановлюватися судами України, а повинен підтверджуватися довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у порядку, визначеному Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи.

Позивачами надано суду копії паспортів: НОМЕР_4 , виданого 23.07.1996 р. Орджонікідзевським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області на ім`я ОСОБА_1 , НОМЕР_5 , виданого 04.09.1996 р. Орджонікідзевським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області на імя ОСОБА_2 за якими останні зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , копію свідоцтва Генерального консульства України в Кракові про ідентифікацію особи на фото як ОСОБА_1 , довідку про проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в АДРЕСА_3 , видану 15.121.2024 р. Фірмою «Панасевіч» ОСОБА_4 , але доказів в якому статусі позивачі перебувають на території Польщі суду не надано.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у відповідності до законодавства України не є внутрішньо переміщеними особами, а також відсутні докази того, що вказані особи набули статусу біженців на території Польщі, встановити факт вимушеного переселення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та у зв`язку з окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області області, в тому числі м.Маріуполя, на даний час неможливо, що не позбавляє позивачів права, при наявності підтверджуючих документів, звернутися із такою заявою повторно.

Враховуючи наведене, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту вимушененого переселення позивачів у березні 2022 році із м.Маріуполя Донецької області, яке відбулося унаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території України, слід відмовити у зв`язку із недоведеністю..

Судом встановлено, згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 05.11.2024 р. №402436148, квартира АДРЕСА_4 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27.12.2000 р. Управлінням міського майна, згідно розпорядження від 27.11.2000 р. №19924/п та записано в реєстраційну книгу за №19924

Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20)).

Як передбачено частиною другою статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків, а на правопорушника покладається обов`язок відшкодувати ці збитки.

В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому на потерпілого покладається обов`язок доведення факту неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.

Шкода потерпілому відшкодовується у розмірі реальної вартості втраченого майна на час розгляду справи.

За загальним правилом шкода, завдана фізичним та юридичним особам внаслідок військової агресії російської федерації та тимчасової окупації суверенної території України відшкодовується російською федерацією ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі 635/6172/17).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів заподіяння майнової шкоди.

Крім того, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не довели розмір цієї шкоди.

Довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості квартири АДРЕСА_4 в розмірі 211066,61 грн., яка надана позивачами виконана 21.12.2023 р. та не відповідає реальній вартості втраченого майна на час розгляду справи.

Крім того, з фототаблиць, наданих суду, не можливо встановити, що зруйнованою є саме квартира АДРЕСА_4 , яка належить позивачам, а до позову додано фото будинку, який, напевно, постраджав від обстрилів. Місце знаходження будинку не вказано.

Для встановлення знищення квартири позивачів, на теперішній час, можливо використання супутникових знімків, фото яких можна прив`язати до певних координат на землі.

Крім того, позивачу необхідно відновити документи, які підтверджують право власності на гараж № НОМЕР_3 в кооперативі «Олімпійський 25», за адресою місто Маріуполь вул.Пейзажна, так як відсутність таких документів унеможливлює встановити власника, а відсутність фотознімків з прив`язкою до координат на землі, унеможливлює встановити наявність гаражу, пошкодження на ньому, тощо.

Механізм встановлення знищеного майна, яке перебуває на окупованій території та яке не можна оцінити, розробляється Кабінетом Міністрів України та на розгляді Верховної Ради перебуває проект Закону, яким буде передбачене відшкодування втраченого, пошкодженого майна на окупованих територіях. Позивачи через застосунок «Дія» подали заявку на відшкодування знищеного майна- квартири.

Щодо призначення по справі незалежної судової експертизи ринкової вартості трикімнатної квартири АДРЕСА_4 і ринкової вартості гаражу № НОМЕР_3 в кооперативі «Олімпійський 25», за адресою: м.Маріуполь, вул.Пейзажна, станом об`єктів нерухомості на 23.02.2022 р., суд вважає передчасним з підстав, наведених вище та відмовляє у задоволенні даного клопотання, так як зазначене майно перебуває на тимчасово окупованій території України, ні позивачі, ні експерт не будуть мати доступу до нього, відсутні супутниклові знімки з прив`язкою до координат на землі, відсутні документи, підтверджуючи право власності на гараж та місце його знаходження, відсутність посилання на експертну установу, якій позивач довіряє провести таку експертизу.

До того ж, Національний стандарт №1 «Загальні положення оцінки майна та майнових прав» регламентує, що незалежна оцінка має проводитися з урахуванням принципу корисності.

Принцип корисності ґрунтується на тому, що майно має вартість тільки за наявності вигоди від володіння ним для потенційного власника чи користувача. Під корисністю слід розуміти здатність майна задовольняти потреби власника (зокрема приносити дохід чи вигоду) протягом певного часу.

Оскільки власник не може вільно користуватися та розпоряджатися майном на окупованих територіях відповідно до Законів України, визначення ринкової вартості такого майна неможливе.

Згідно із вимогами законодавства та зокрема Національного стандарту №1, проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється ознайомлення з об`єктом оцінки.

Тобто огляд об`єкта, якщо йдеться про нерухоме майно. Під час збройної агресії російської федерації оцінювачі не можуть виїхати на тимчасово окуповані території для проведення такого огляду.

Відповідно, фахівці не мають можливості визначити не лише стан майна, а й взагалі його фізичну наявність. Адже, як відомо, дуже багато найрізноманітніших будівель в результаті ведення бойових дій було суттєво пошкоджено або навіть повністю зруйновано.

Таким чином фізичний стан будь-якої нерухомості безпосередньо впливає на її вартість.

Тому, не маючи можливості провести огляд, оцінювачі, відповідно, не можуть визначити ринкову вартість такого майна.

Виходячи з наведених вище причин, оцінювачі не мають можливості визначити ринкову вартість нерухомого майна, якщо воно розташоване на непідконтрольній тимчасово окупованій території України, а тому суд відмовляє у задоволенні вимог позивачів щодо призначенні незалежної судової експертизи ринкової вартості трикімнатної квартири АДРЕСА_4 і ринкової вартості гаражу № НОМЕР_3 в кооперативі «Олімпійський 25», за адресою: АДРЕСА_5 , що належить позивачам станом цих об`єктів нерухомості станом на 23.02.2022 р.

Крім того, судом беззаперечно встановлено, що позивач, знаходячись в зоні бойових дій в м. Маріуполі Донецької області, не міг працювати та, напевно, втратив заробітну плату, але суд не може встановити її розмір, так як крім даних про те, що позивач працював, довідок про розмір виплаченої зарплати, а також розрахунок упущеної вигоди та її обгрунтування, суду не надав, тому суд в цій частині відмловляє у задоволені позовних вимог про стягнення упущеної вигоди у розмірі 97 956, 36 гривень.

Не наведено позивачами і доводи та докази пошкодження майна в гаражі на сумму 60000- гривень та його перелік. Відсутність таких доказів та , відповідно і оцінка вартості втраченого майна, унеможливлюють задовольнити позов в цій частині.

Також суд звертає увагу, що до позову не додано доказів витрат на відновлення автомобіля, що унеможливлює вирішити питання про розмір матеріальної шкоди, заподіяної позивачам пошкодженням автомобіля під час бойових дій в місті Маріуполі.

Надані до позову медичні дослідження, які переведені через мережу Інтернет свідчать про наявність захворювань у позивачів, але яка вартість призначених лікарем ліків та чеки, які підтверджують їх придбання, не відомо, так як написи на чеку частково перекладені через мережу Інтернет, частково взагалі без перекладу, крім того, в чеках фігурють придбана зубна паста, окуляри, пакет тощо, тому встановити розмір матеріальної шкоди, заподіяний здоров`ю та придбанням ліків не можливо.

Суд звертає увагу, що статус позивачів, як біженців, не доведено та таких доказів суду не надано, позивачи зазначили, що вони орендують квартиру в Польщі, але договір оренди та розмір сплачених орендних платежів до позову не надали, таким чином встановити розмір сплаченої орендної плати не можливо, тому в цій частині суд вимушений відмовити у задоволені позову.

Враховуючи положення закону, приймаючи до уваги те, що позивачами як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи не надано суду належних та допустимих доказів на спричинення їм матеріальної шкоди та завдання збитків у відповідності до норм ст.ст.76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення майнової шкоди за їх недоведеністю.

Предметом позову є також відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок збройної агресії російської федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту).

Згідно з п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частин 1-3 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що їм завдана моральна шкода, та просили суд стягнути із держави російська федерація на їх користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти у сумі 7616780,00 грн., що за курсом НБУ на 03.01.2024 року еквівалентно 200 000 доларів США, по 100 000 доларів США, кожному, за курсом НБУ на час ухвалення судового рішення.

Судом встановлено, дії російської федерації, як відповідача, у вигляді збройної агресії дійсно спричинили моральну шкоду позивачеві, як мешканцю міста Маріуполя, а тому така шкода має бути стягнута у судовому порядку.

Обґрунтовуючи розмір завданої шкоди позивач посилалася одночасно як на втрату нерухомого майна через тимчасову окупацію м. Маріуполя, так і на безпосередньо спричинення такої шкоди веденням бойових дій на території міста Маріуполя, мешканцями якого вони були до збройної агресії росії проти України.

Сама по собі збройна агресія російської федерації, наслідком якої є, у тому числі, ведення бойових дій на території міста Маріуполя, де проживали позивачі безумовно спричинила таким особам моральну шкоду.

Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація російською федерацією території України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів і норм міжнародного права (статті 2 Статуту Організації Об`єднаних Націй), оскільки внаслідок здійснення збройної агресії проти України російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки позивачу (зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17).

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

В даному випадку визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті, наслідки, що наступили, та їх невідворотність.

Суд погоджується із доводами позивачів про те, що вони, як мешканці м. Маріуполя, під час військової агресії рф зазнали великих моральних страждань, так як позивачі знаходилися у великій небезпеці із-за постійних бомбардувань міста авіацією та всіма можливими видами озброєння, а відсутність світла, тепла, їжі, медичної допомоги, зв`язку несли загрозу здоров`ю та життю позивачів. Безпорадності вказаного стану добавили і відсутність «зелених» коридорів для евакуації та можливість покинути місто, яке було заблоковано. Пережиті стресові ситуації значно вплинули на фізичний та психічний стан здоров`я позивачів, та їх моральні страждання продовжують існувати і на теперішній час.

Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивача моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну їм моральну шкоду у розмірі 7616780,00 грн., що за курсом НБУ еквівалентно 200 000 доларів США, по 100 000 доларів США, кожному.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно з п.22 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Таким чином, враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави в розмірі 15140,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 247, 263, 265, 354, Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 7 616 780 (сім мільйонів шістсот шістнадцять тисяч сімсот вісімдесят) грн., що за курсом НБУ на 03 січня 2024 року еквівалентно 200 000 доларів США, по 100 000 доларів США.

В задоволенні іншої частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації на користь держави судовий збір у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту рішення 06.11.2024 р.

Суддя Курбанова Н. М.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачі:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_2

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_2

Відповідач:

російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації, 119991, м.Москва, вул. Житная, б. 14