Справа № 752/4679/24
Провадження № 2/752/3866/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.12.2024 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду міста Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Овдій-Барандич В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Оберіг» про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Оберіг» про стягнення моральної шкоди та просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 8 000,00 грн., а також здійснити розподіл судових витрат.

В обгрунтування позову зазначає, що 07.09.2023р. Голосіївським районним судом міста Києва у справі №752/8390/23 ухвалено рішення про стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі 5 234,39 грн. Тобто, як вказує позивач, суд підтвердив порушене право позивача з боку відповідача, яке полягало у зволіканні з виконанням взятих на себе зобов`язань за договором страхування у виплаті страхового відшкодування в розмірі 5 234,39 грн., що стало підставою для звернення до суду за захистом порушеного права. Тільки за наслідками рішення у справі №752/8390/23 відповідач лише 06.11.2023р. виплатив страхове відшкодування. Така протиправна бездіяльність відповідача упродовж тривалого часу, зволікання з виконанням взятих на себе зобов`язань за договором страхування у виплаті страхового відшкодування призвела до завдання позивачу моральної шкоди, яка оцінена ним у 8 000,00 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30.10.2024р. відкрито провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач направив до суду письмовий відзив на позовну заяву, згідно з яким просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач підкреслює, що він у даних правовідносинах виступає в якості страховика та здійснює свою діяльність у частині відшкодування збитків відповідно до спеціалізованого закону, нормами якого чітко встановлені права та обов`язки всіх суб`єктів можливих правовідносин. За положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я

під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода в розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Більше жодна стаття спеціалізованого законодавства не встановлює зобов`язання страховика у відшкодуванні моральної шкоди потерпілій особі. При цьому посилання позивача на норми Цивільного кодексу України є абсолютно помилковими та такими, що не узгоджуються з положеннями спеціалізованого законодавства. Відповідач також звертає увагу на те, що він не є заподіювачем шкоди, а є страховиком, котрий здійснює виплати страхового відшкодування лише на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У відповіді на відзив позивач не погоджується з думкою відповідача. Зазначає, що ним обгрунтовано стягнення моральної шкоди із страховика не на підставі норм спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а загальними нормами цивільного законодавства, які регулюють особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07.09.2023р. у справі №752/8390/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оберіг», ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з відповідача 1 на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 5 234,39 грн., стягнуто з відповідача 2 на користь позивача матеріальну шкоду, що є різницею між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, в розмірі 15 368,46 грн., моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 04.04.2024р. рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07.09.2023р. залишено без змін.

Таким чином, рішення суду від 07.09.2023р. набрало законної сили.

Судом у рішенні було встановлено, що 30.11.2022р. о 19 год. 25 хв. по вул. Саперно-Слобідська, 10, у м. Києві ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом BMW, д.н.з. НОМЕР_1 , не дотримався безпечної бокової дистанції, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем Ford, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , чим порушив вимоги п. 13.1. Правил дорожнього руху. Постановою суду від 17.02.2023р. у справі №752/1882/23 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 07.02.2023р. з метою компенсації спричинених у результатів ДТП збитків ОСОБА_1 звернувся до страховика ТДВ «Страхова група «Оберіг» із заявою про виплату страхового відшкодування. Під час розгляду справи 05.05.2023р. страховик частково виплатив позивачу страхове відшкодування в розмірі 7 510,66 грн. Зважаючи на вимоги чинного законодавства України, з огляду на те, що ОСОБА_1 було здійснено ремонтні роботи по відновленню пошкодженого автомобіля Ford, д.н.з. НОМЕР_2 , беручи до уваги те, що під час розгляду прави не було отримано доказів, які свідчили про повне виконання ТДВ «Страхова група «Оберіг» взятих на себе зобов`язань за договором страхування, вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ТДВ «Страхова група «Оберіг» недоплаченого страхового відшкодування, що складає 5 234,39 грн., знайшли своє підтвердження, є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

У даній справі ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 8 000,00 грн., яка, як він вказує, спричинена невиконанням ТДВ «Страхова група «Оберіг» взятих на себе зобов`язань за договором страхування, а саме спричинена невиплатою страхового відшкодування.

Відповідач заперечує проти позову, зазначаючи, що спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено виплату потерпілому моральної шкоди, крім випадку, коли потерпілий - фізична особа, зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди.

Так, питання відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, врегульовано статтею 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за якою страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Разом з тим, позивач обгрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, не посилався як на підставу своїх вимог на ушкодження здоров`я під час ДТП, як і не зазначав про завдання моральної шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу. Позивач вказує, що моральна шкоди спричинена невиплатою страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Таким чином, ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Позовну вимогу мотивовано затягуванням відповідачем виплати відшкодування, порушенням зобов`язань за договором страхування, що призвело моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків.

Проте, така позовна вимога, заявлена позивачем з цих підстав, ним не доведена, зокрема, не встановлено наявності всіх основних умов відповідальності за спричинену моральну шкоду, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною

практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати залишити за ним.

Щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 380,00 грн. слід зазначити наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг на виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За пунктом 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові не відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл

судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; і поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Отже, як вбачається з положень ст. 137 ЦПК України, її дія поширюється тільки на витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката.

Адвокати - це особи, які володіють спеціальними знаннями у сфері права і практичним досвідом ведення справ у суді, для яких захист і надання допомоги в захисті прав, свобод та інтересів інших осіб - професійне заняття.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом.

Професійна допомога при розгляді цивільної справи в суді є надзвичайно важливою та необхідною гарантією реалізації, захисту та охорони прав та свобод людини і громадянина в Україні.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, аналізуючи норми ЦПК України щодо визначення розміру судових витрат та їх розподілу між сторонами можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: І) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Верховний Суд в Постанові від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 зазначив, що як вказано в Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із

наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

На підтвердження надання правової допомоги відповідачем надано суду Договір №40515/1 про надання професійної правничої допомоги від 31.10.2024р., укладений з адвокатом Стецюрою Ольгою Вікторівною; Акт прийому-передачі наданих послуг від 05.11.2024р. на загальну суму 4 380,00 грн.

Згідно пунктів 4.1., 4.2., 4.4. Договору про надання професійної правничної допомоги вартість правової допомоги, що надається адвокатом, складає 4 380,00 грн. Підставою для оплати винагороди за даним Договором є акт прийому-передачі наданих послуг. Оплата за даним Договором здійснюється не пізніше 10 днів з дня отримання клієнтом інформації щодо набрання законної сили судового рішення, ухваленого на користь клієнта.

Суд зазначає, що надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

У постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п. 61 постанови).

Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти

України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі №910/12876/19.

Стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у cправі №910/2158/23.

Враховуючи особливості предмета спору, складність справи, виходячи з критеріїв виправданості витрат, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн.

Щодо розподілу судового збору в даній справі.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) відповідно до закону.

Таким чином, споживачі звільнені від сплати судового збору за подання позову про відшкодування моральної шкоди, завданої лише внаслідок недоліків продукції, тобто в даному випадку позивач не звільнений від сплати судового збору у відповідності до положень ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" за вимоги про відшкодування моральної шкоди. Таким чином, за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди має справлятися судовий збір в розмірі, встановленому Законом. Оскільки про поданні позову позивачем не сплачено судового збору та враховуючи те, що за результатами розгляду даного спору в задоволенні позовних вимог відмовлено, слід стягнути з позивача в дохід держави суму судового збору в розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст.ст. 10-13, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Оберіг» про стягнення моральної шкоди залишити без задоволення.

2. Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Оберіг» 2 000,00 (дві тисячі грн. 00 коп.) грн. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Стягнути із ОСОБА_1 в дохід держави 968,96 (дев`ятсот шістдесят вісім грн. 96 коп.) грн. судового збору.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Оберіг» (03040, м. Київ, вул. Васильківська, 14, ).

Повний текст рішення суду складений та підписаний 27.12.2024р.

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА