КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/6237/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 760/3281/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Українця В.В.,

у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальність Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

встановив:

У лютому 2022 року позивач ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22 травня 2020 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Subaru Forester», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля марки «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року ОСОБА_1 визнано винною у ДТП в результаті порушення нею Правил дорожнього руху України та встановлено, що ОСОБА_1 самовільно залишила місце пригоди. Інший автомобіль «Daewoo Lanos» зазнав механічних ушкоджень.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № 199603815). ТДВ СК «Альфа-Гарант» було виплачено страхове відшкодування на користь потерпілої особи в розмірі 9380,33 грн. Оскільки відповідач самовільно залишила місце ДТП, то до ТДВ СК «Альфа-Гарант» перейшло право вимоги до відповідача в порядку регресу.

За таких обставин позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТДВ СК "Альфа-Гарант" грошові кошти у розмірі 9 380,33 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТДВ СК "Альфа-Гарант" виплачене страхове відшкодування у розмірі 9380,33 грн, 5000 грн витрат на правову допомогу та 2481 грн судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи. Так, відповідач не погоджується з розглядом справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, незважаючи на подані нею клопотання про розгляд справи з викликом сторін, оскільки на її переконання справа становить значний суспільний інтерес. Відповідач зауважує, що суд першої інстанції прийняв ухвалу про відмову у розгляді справи з викликом сторін 16 травня 2023 року, яку не надсилав сторонам справи, та в той же день ухвалив рішення по суті позовних вимог.

Заявник вважає, що суд першої інстанції був зобов`язаний в судовому засіданні з викликом сторін з`ясувати факт невідповідності номерних знаків автомобіля винної особи у постанові про притягнення до адміністративного правопорушення та у цьому позові. Такі обставини, на думку відповідача, не є обґрунтованою підставою для стягнення з неї коштів за цим позовом.

Заперечує відповідач проти наявності підстав для стягнення коштів в порядку регресу, зауважуючи, що не може бути єдиною підставою для задоволення цих позовних вимог факт неповідомлення нею свого страховика про факт настання ДТП.

Не погоджується заявник і з розміром стягнутих судових витрат, наполягаючи на низькому фаховому рівні представника позивача та зауважуючи, що за таких умов заявлена сума судових витрат не відповідає принципу співмірності та розумності судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТДВ СК «Альфа-Гарант» просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, в обґрунтування посилається на те, що позовні вимоги заявлені на підставі того, що відповідач самовільно залишила місце пригоди. Щодо розбіжностей в номерних знаках автомобіля позивач зауважує, що мала місце технічна помилка, водночас така обставина не спростовує того, що відповідач, керуючи автомобілем «Subaru Forester», внаслідок порушення правил дорожнього руху завдала механічних пошкоджень автомобілю «Daewoo Lanos». За таких обставин вважає вимоги апеляційної скарги необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні її вимог.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до статті 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про обґрунтованість підстав для стягнення коштів в порядку регресу з винуватця ДТП ОСОБА_1 , яка самовільно залишила місце пригоди, на користь страховика ТДВ СК "Альфа-Гарант", який виплатив відшкодування потерпілій особі, що відповідає приписам п.п. «в» п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду про наявність підстав для задоволення позову про стягнення грошових коштів відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно. Норми процесуального права не порушені.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22 травня 2020 року сталася ДТП за участю автомобіля марки «Subaru Forester», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керувала ОСОБА_1 , та автомобіля марки «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

За змістом постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року у справі № 752/10635/20 ОСОБА_1 визнано винною у ДТП внаслідок порушення нею Правил дорожнього руху України, а саме: ОСОБА_1 22.05.2020 року приблизно о 20 годині 20 хвилин, керуючи автомобілем «Subaru Forester», державний номерний знак НОМЕР_1 , поблизу будинку №24 по вулиці Діловій в місті Києві, порушила вимоги пунктів 2.3 б), 13.1 Правил дорожнього руху України, а саме - не дотрималась безпечної дистанції, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_2 , що спричинило механічні пошкодження всіх транспортних засобів, після чого залишила місце дорожньо-транспортної пригоди, тобто вчинила адміністративні правопорушення передбачені ст. ст. 122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За результатами розгляду справи ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, визначених статтями 1224 та 124 КУпАП.

У результаті ДТП був пошкоджений автомобіль марки «Daewoo Lanos» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_2 .

Зазначені обставини встановлені у постанові Голосіївського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року у справі № 752/10635/20, яка набрала законної сили, а отже в контексті приписів частини четвертої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають та мають преюдиційне значення при розгляді спірних правовідносин.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Subaru Forester», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким заподіяно шкоду, була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № 199603815).

ОСОБА_2 звернувся до ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та заявою про виплату страхового відшкодування.

ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» на підставі розрахунку страхового відшкодування та страхового акту № ЦВ/20/3517 від 30 липня 2020 року було виплачено страхове відшкодування на користь потерпілої особи в розмірі 9380,33 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 10441 від 30 липня 2020 року.

Отже, цивільні правовідносини виникли між страховиком транспортного засобу, яким заподіяно матеріальну шкоду внаслідок ДТП, та водієм зазначеного та забезпеченого транспортного засобу щодо стягнення коштів в порядку регресу.

За змістом частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з підпунктом «в» пункту 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).

Отже, істотною підставою для стягнення страховиком заподіяної шкоди в порядку регресу з водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, є, зокрема, доведеність факту самовільного залишення таким водієм місця пригоди.

Факт самовільного залишення ОСОБА_1 місця ДТП встановлений у постанові Голосіївського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року у справі № 752/10635/20, яка набрала законної сили. Апелянт не надала до суду доказів скасування зазначеної постанови, а отже встановлені у вказаній постанові обставини мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи.

Матеріалами справи підтверджено факт звернення потерпілої особи до страховика забезпеченого транспортного засобу, за кермом якого перебувала відповідач ОСОБА_1 , виплати страховиком страхового відшкодування на суму 9380,33 грн згідно зі страховим актом від 30 липня 2020 року № ЦВ/20/3517 та платіжним дорученням від 30 липня 2020 року № 10441.

Оскільки відповідач не спростувала висновок суду першої інстанції про доведеність самовільного залишення нею місця пригоди, а також суму виплаченого страховиком страхового відшкодування, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ТДВ СК «Альфа-Гарант» про стягнення коштів в порядку регресу на суму 9380,33 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно неврахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14 лютого 20018 року у справі № 760/5736/15, від 04 квітня 2018 року у справі № 522/24655/16-ц колегія суддів відхиляє з огляду на наступне. У зазначених справах у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів в порядку регресу було відмовлено з огляду на те, що не є єдиною підставою для стягнення коштів в порядку регресу неповідомлення страховика про настання ДТП, тобто зазначені правові висновки сформульовані за інших фактичних обставин, тобто при розгляді справ, які не є подібними до спірних правовідносин між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 .

Не заслуговують на увагу також доводи апеляційної скарги про те, що страховик звернувся з позовом до неналежного відповідача, оскільки страхувальником за полісом № 199603815 є ОСОБА_3 . Оскільки припис підпункту «в» пункту 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містить імперативну вказівку на право страховика звертатися з позовом про стягнення коштів в порядку регресу як до страхувальника, так і до водія забезпеченого транспортного засобу, який завдав матеріальної шкоди, то зазначені доводи зводяться до суб`єктивного, помилкового тлумачення приписів закону.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції того, що номерний знак забезпеченого автомобіля згідно з полісом був НОМЕР_3 , проте згідно з судовим рішенням визнали доведеним обов`язок з відшкодування шкоди відповідачем за керування транспортним засобом з державним номером НОМЕР_1 .

Колегія суддів встановила, що державний номер автомобіля, яким заподіяно шкоду, як в постанові Голосіївського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року, так і в рішенні Солом`янського районного суду міста Києва у цій справі зазначений НОМЕР_1 , водночас згідно з полісом страхування номер забезпеченого автомобіля зазначений НОМЕР_3 . ОСОБА_1 не оскаржувала постанову суду про притягнення її до адміністративної відповідальності з тих підстав, що згідно зі встановленими у справі обставинами позивач не керувала автомобілем з зазначеним у постанові державним реєстраційним номером. Не заперечувала відповідач і в суді першої інстанції проти зазначення позивачем номеру автомобіля, відмінного від номеру забезпеченого транспортного засобу. Такі обставини свідчать про згоду апелянта на вказаних стадіях з фактом доведеності її відповідальності за заподіяну матеріальну шкоду, незважаючи на неточність у зазначені реєстраційного номеру автомобіля, яким вона керувала.

За таких умов зазначена скаржником обставина не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з підстав недоведеності вини відповідача з огляду на суперечливість поведінки вказаного учасника справи.

Разом з тим, у повідомленні про ДТП до ТДВ СК «Альфа-Гарант» від потерпілого ОСОБА_2 зазначено, що зіткнення відбулось із автомобілем марки «Subaru Forester», держ. номер НОМЕР_3 , водій якого після нетривалої розмови зник з місця ДТП.

Також у довідці НПУ про учасників ДТП зазначено, що учасниками ДТП, що сталося 22 травня 2020 року о 20 год. 20 хв. на вул. Діловій у м. Києві були : ОСОБА_2 , водій транспортного засобу «Daewoo Lanos», д.н. НОМЕР_2 , та ОСОБА_1 , водій транспортного засобу «Subaru Forester», д.н. НОМЕР_3 ( а.с. 22-25).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив право відповідача, не розглянувши справу з викликом сторін.

Так відповідно до приписів статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

За змістом частини шостої статті 19 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення) для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

В ухвалі від 23 червня 2022 року Солом`янський районний суд міста Києва відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та роз`яснив іншим учасникам справи право на подання відзиву на позовну заяву у 15-денний строк. Відповідач скористалася правом на подання відзиву, який був отриманий судом 16 листопада 2022 року (а. с. 66-71).

Ціна позову у спірних правовідносинах не виходить за встановлені законом межі.

У частині четвертій статті 274 ЦПК України визначено вичерпний перелік справ, які на можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, проте ці справа до зазначеного переліку не входить.

Отже, дії суду відповідають приписам процесуального закону та не порушили право відповідача на судовий захист.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність стягнення судових витрат на правову допомогу колегія суддів керується такими міркуваннями.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що на її переконання низький кваліфікаційний рівень представника позивача не відповідає заявленому розміру витрат на юридичну допомогу.

Відповідно до приписів частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц роз`яснено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У постанові Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 сформульовано правовий висновок про те, що суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Колегія суддів надає оцінку тому, що висловлюючи у відзиві на позовну заяву незгоду з вимогами позивача в частині стягнення витрат на правову допомогу, відповідач фактично заявила клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, водночас доводи заявника зводяться виключно до надання суб`єктивної оцінки діям адвоката, вартості його послуг, натомість матеріали справи не містять поданих у визначений законом спосіб доказів на підтвердження підстав для зменшення заявлених витрат на правову допомогу.

Також колегія суддів наголошує на тому, що доводи апеляційної скарги не містять посилань на необґрунтованість стягнутих витрат на правову допомогу, факт їх оплати тощо.

В зв`язку з наведеним, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про стягнення витрат на правову допомогу у заявленому позивачем розмірі та про безпідставність доводів апеляційної скарги в цій частині.

Відповідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з дотриманням норм процесуального права, правильним застосуванням норм матеріального права, є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.