Справа № 309/769/23
Провадження № 2/309/164/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2024 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області в особі

головуючого судді: Кемінь В.Д.

з участю секретаря судового засідання: Плиска А.В.

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя. Просив ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 та розділити вказане майно на праві спільної сумісної власності по ? реальній частині.

В обґрунтування поданого позову зазначає, що 05.08.2013 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який розірвано за рішенням Хустського районного суду 17.10.2022 року.

За час спільного проживання, на земельній ділянці, що належить відповідачці на праві приватної власності та знаходився невеликий будинок, зареєстрований за відповідачкою, вони вирішили збудувати новий будинок для спільного проживання.

Навесні 2018 року розпочалось будівництво нового будинку і позивач майже весь час працюючи за кордоном на заробітках всі кошти вкладав у будівництво будинку. Ним було придбано будівельні матеріали, оплачено роботу майстрів будівельників.

Зазначає, що станом на 2023 рік ними повністю збудовано одноповерховий будинок та виготовлено будівельний паспорт, в експлуатацію будинок введений не був. Однак, оскільки земельна ділянка на початок будівництва належала позивачці на праві приватної власності, будівельний паспорт та інші документи також виготовлено на ім`я відповідачки.

Оскільки відповідачка не бажає в добровільному порядку розділити майно нажите у шлюбі, просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідачка ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суть заперечень зводиться до того, що право власності на майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності на майно та реєстрації права власності. Оскільки, право власності на спірний будинок не зареєстровано у встановленому законом порядку, позивач має право претендувати лише на будівельні матеріали та обладнання.

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 09.11.2023 року задоволено клопотання представника позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи, провадження у справі зупинено.

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 13.03.2024 року поновлено провадження у справі.

В судовому засіданні під час розгляду справи представник позивач ОСОБА_4 адвокат Горват І.І. позов підтримав та просив його задовольнити виходячи із письмових доказів наявних у матеріалах справи, та на підставі відповідного висновку експерта від 06.03.2023 року №656/11-23, складеного за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у даній цивільній справі. Розгляд справи просив завершити без участі позивача, який на даний час продовжує працювати на заробітках за межами України. Звертав увагу суду на те, що відповідачка у справі фактично визнала той факт що будівництво житлового будинку проведено ними спільно за час перебування у шлюбі. Також сторона відповідачки під час їхньої медіації з приводу даного спору намагалася вирішити його шляхом можливої компенсації одне одному за вартість 1/2 частини у спільному майні подружжя. Однак, жодної домовленості вони не досягли, так як зараз відповідачка заявляє про відсутність у неї коштів та заперечує позовні вимоги, що на його думку свідчить про недобросовісне користування своїми правами з боку відповідачки та намір затягувати розгляд справи. Просив суд ухвалити рішення про задоволення позову в повному обсязі, розділивши незавершений будівництвом будинок, згідно запропонованого варіанту у висновку експерта, який міститься у справі.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Мешко В.М. просили відмовити в задоволенні позову, так як на їхню думку житловий будинок збудований сторонами під час перебування в шлюбу є непридатний для проживання, він має дуже значний рівень незавершеного будівництва, про який у висновку експерта взагалі нічого не вказано, однак зазначено що у такому стані будинок не може бути введений в експлуатацію та потребує значної кількості різного виду будівельних та монтажних робіт. Крім цього, представник позивачки звертає увагу на те, що дослідження експерта по спірному будинку проводилося за витратним принципом а не за принципом порівняння, що потягло за собою нереально велику вартість досліджуваного об`єкту будівництва. В самому висновку вказується про неможливість введення в експлуатацію будинку через необхідність проведення ряду будівельних робіт із значними витратами. При цьому висновок експерта взагалі не містить інформації про рівень та стадію незавершеного будівництва, що унеможливлює вирішення питання про реєстрацію та оформлення права на таке житло. Позивачем також не надано до справи виготовленого технічного паспорту на житловий будинок, оскільки такий за їхньою інформацією не замовлявся та не виготовлявся. З посиланням на зазначені ними обставини просили суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали у зареєстрованому шлюбі з 05.08.2013 року, який між ними розірвано за рішенням Хустського районного суду від 17.10.2022 року.

Зі змісту позову вбачається та підтверджено будівельним паспортом, що в 2018 році сторонами було розпочато будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 .

Сторонами не долучено до матеріалів справи доказів ступеня готовості незавершеного об`єкта будівництва розташованого по АДРЕСА_1 .

Згідно висновку експерта №656/11-23 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у цивільній справі №309/763/23 на підставі проведеного дослідження, наявних матеріалів цивільної справи, враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єктів дослідження, встановлено, що ступінь будівельної готовності незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , становить більше регламентованої величини 55%, однак не зазначено реальний відсоток ступеню готовності будинку на час проведення дослідження (а.с.63).

На підставі проведеного дослідження, наявних матеріалів цивільної справи, експертом встановлено, що ринкова вартість незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 складає: 1765356,80 грн. (а.с.62).

Згідно висновку експерта, будинок АДРЕСА_1 в наявному на час проведення експертом огляду в рамках даної експертизи, не може бути прийнятий в експлуатацію (а.с.66).

На підставі проведеного дослідження, наявних матеріалів цивільної справи, враховуючи результати проведеного натурного обстеження об`єктів дослідження, на розгляд суду надається 1 варіант розподілу приміщень незавершеного будівництвом житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , наближений до ідеальних часток (1/2 та 1/2 частки), з визначенням грошової компенсації одній із сторін за відхилення від ідеальної частки (а.с.66-67).

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків.

Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст.8 СК України).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (ч.2 ст.318 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

За правилами ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.2, ч.3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

За змістом ч.1, ч.3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст.68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).

Згідно з ч.1, ч.2, ч.4, ч.5 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У цій справі між сторонами виник спір щодо прав на майно, яке набуто у період шлюбу, та його поділ. Позивач в позовній заяві стверджує, що спірне майно (незавершений будівництвом житловий будинок) набуті ними у період шлюбу за його кошти, а тому воно належить їм на праві спільної сумісної власності. Вирішуючи питання щодо майна, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, суд враховує надані сторонами докази здійснення у період шлюбу будівництва житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: будинок АДРЕСА_1 . Факт його існування підтверджений належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами. Будівництво житлового будинку здійснювалося на земельній ділянці, яка має відповідне цільове призначення, проте будівництво цього об`єкта не завершено, об`єкт не введений в експлуатацію, право власності на об`єкт нерухомого майна чи на об`єкт незавершеного будівництва у встановленому законом порядку не зареєстровано.

Аналіз положень ст.331 ЦК України у поєднанні з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу та ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Отже, судом встановлено, що право власності на об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку не зареєстровано, а тому на підставі ч.3 ст.331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Зі змісту статей 57,60,63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

З огляду на це можна зробити висновок, що власниками матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва, можуть бути кілька осіб, наприклад подружжя.

На матеріали, обладнання тощо, які придбанні в період шлюбу і використані в процесі будівництва об`єктів нерухомості, створення яких не завершено, поширюється передбачена ст.60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, і таке майно може бути предметом поділу між подружжям (колишнім подружжям).

Таке посилання міститься у висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17: «…у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч.3 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Згідно з положеннями ст.78 ЦПК України про допустимість доказів суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). У частині першій ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд зазначає, що позивач звертаючись до суду з позовом неправильно застосував деякі норми матеріального права, а саме положення ст. 18,71 СК України, які визначають спосіб захисту майнових прав подружжя щодо їх спільного майна, порядок його поділу.

Так відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Про те, що поділ майна між співвласниками можливий лише в натурі йдеться також у ч.1 ст.367 ЦК України. Особливості поділу між співвласниками незавершеного будівництвом нерухомого майна обумовлене положеннями ст.331 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №511/2303/19, предметом розгляду в якій були вимоги про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, поділ майна в натурі, зокрема вказав: «За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання».

Зі змісту ст.18, ст.70, ст.71 СК України у поєднанні зі ст.16, ст.367, ст.372 ЦК України та правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі №511/2303/19 можна зробити висновок, що у спорах між подружжям щодо об`єктів права спільної сумісної власності, за відсутності між ними домовленості (договору), суд застосовує спосіб захисту прав, який встановлений законом - поділ майна в натурі або у випадках і в порядку встановленому законом присудження майна одному з подружжя, а іншому - грошової компенсації.

Стосовно матеріалів та обладнання, які були використані в процесі створення подружжям нерухомого майна, будівництво якого не завершено, поділ в натурі здійснюється судом шляхом визнання права власності за кожним із подружжя на ці матеріали і обладнання, які мають бути названі (зазначена їх номенклатура, кількість та вартість) у рішенні суду. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, здійснення поділу майна, що належить подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності змінює існуючі між ними правовідношення, що відповідає способу захисту майнових прав, передбаченому п.7 ч.2 ст.18 СК України. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.5 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Наприклад, такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі №48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18.

Зокрема, у пунктах 6.6.-6.7., 6.13. постанови від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 Велика Палата Верховного Суду вказала: «6.6. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Пункт 6.7. - Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Крім того, у п.6.13 Велика Палата Верховного Суду знов звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19)».

Схожий по суті висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 520/16281/15-ц, у якій Суд вирішував спір щодо спільної сумісної власності на незавершений будівництвом будинок: «Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Оскільки позивач заявив позовні вимоги про визнання права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва, який до прийняття до експлуатації та його державної реєстрації право власності не може бути предметом поділу між сторонами, то у задоволенні позовних вимог слід відмовити. При цьому позивач не позбавлений можливості заявити вимоги про поділ матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва спірного майна.

Зі змісту клопотання позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи вбачається, що на вирішення експертизи не ставилися питання про перелік та обсяги виконаних будівельних робіт і використаних матеріалів та обладнання.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів. Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі №750/3917/17 (провадження № 14-24цс20) вказано, що «особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.

Так, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного.

Підсумовуючи викладене, суд вважає за доцільне зазначити, що позивачем ОСОБА_4 обрано невірний спосіб захисту, враховуючи обставини справи та додані до матеріалів справи докази.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із невірно обраним способом захисту.

Щодо посилання позивача на постанову Верховного Суду від 07.09.2016 року у справі № 6-47цм16, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого саме у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, на який посилався Верховний Суд у постановах, що зазначає у позовній заяві позивач.

Крім того, суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 09.12.1994 р.). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р.).

Такі висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №607/9865/16-ц.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 26 грудня 2024 року.

Суддя Хустського

районного суду: Кемінь В.Д.