Провадження №: 2/755/8955/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» про зобов`язання укласти договір реструктуризації заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженої відповідальністю «Євро-Реконструкція» про зобов`язання укласти договір реструктуризації заборгованості за спожиті комунальні послуги.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків не більше ніж п`ять днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

07 жовтня 2024 року позивач направив до суду заяву про усунення недоліків до якої долучив позовну заяву в новій редакції та її копію для направлення відповідачу з додатками.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: зобов`язати відповідача укласти з позивачем договір реструктуризації боргу по особовому рахунку № НОМЕР_1 за послуги опалення та постачання гарячої води, текст якого міститься в додатку 12 до позовної заяви, який є невід`ємною частиною позовної заяви; зменшити загальну заборгованість позивача перед відповідачем на суму 21 796,87 грн, встановивши загальну суму заборгованості станом на 01 вересня 2024 року в розмірі 34 414,27 грн; встановити, що договір реструктуризації боргу за послуги опалення та постачання гарячої води сторони мають укласти в електронній формі з використанням кваліфікованого підпису. (а.с.33-38)

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на позивача відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , за яким обліковується заборгованість за послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання. Позивач, як споживач, звертався до ТОВ «Євро-реконструкція» з пропозицією укласти договір реструктуризації, однак такі звернення залишилися без задоволення. Як стверджує позивач, право на укладання договору реструктуризації надано йому, як споживачу житлово-комунальних послуг, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію». Також позивач просить суд визначити остаточну суму заборгованості в ході розгляду даної справи, з урахуванням строку позовної давності. Вважає, що відмова ТОВ «Євро-реконструкції» в укладанні з позивачем договору реструктуризації боргу також є порушенням прав позивача, як особи з інвалідністю.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. (а.с.57-58)

05 листопада 2024 року представник відповідача ТОВ «Євро-реконструкція» - Кравченко О.П. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначила, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 755/3037/24 за позовом ТОВ «Євро-реконструкція» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Таким чином між сторонами вже існує спір щодо наявної заборгованості. Представник відповідача заперечує проти зменшення суми заборгованості та застосування позовної давності з посиланням на п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та введення в Україні карантину, а також воєнного стану. Вважає, що відповідач жодним чином не порушував будь-яких суб`єктивних прав позивача, а тому й підстави для задоволення позовних вимог відсутні. (а.с.64-77)

08 листопада 2024 року від представника відповідача надійшло до суду клопотання про зупинення провадження у справі № 755/16898/24 до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 755/3037/24.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно із абз. 3 п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, визначаючи наявність передбачених законом підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Виходячи зі змісту вказаної норми процесуального закону, необхідною передумовою для застосування такого виду зупинення провадження у справі мають бути обставини, що перешкоджають її розгляду по суті заявлених позовних вимог.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.

Таким чином, зупинення провадження у справі процесуальний закон пов`язує із неможливістю розгляду справи, що розглядається, до вирішення іншої справи.

Проте, розгляд судом справи про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги жодним чином не впливає на можливість розгляду судом цивільної справи зі спору про зобов`язання укласти договір реструктуризації заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, що є предметом розгляду в даному провадженні.

19 листопада 2024 позивачем ОСОБА_1 подано до суду відповідь на відзив, в якому позивач просив задовольнити позов в повному обсязі та відхилити клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. По суті доводів викладених у відзиві зазначив, що відповідач намагається безпідставно залучити до розгляду питання про укладення договору реструктуризації доньку позивача ОСОБА_2 . Законом України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальним споживачем є фізична особа з якою укладений договір про надання житлово-комунальних послуг, тому і відповідно договір реструктуризації має укладатися з таким споживачем, а саме позивачем. Стосовно додатків наданих до відзиву зауважив, то такі докази лише підтверджують факт ухилення відповідача від укладання договору реструктуризації. (а.с.113-115)

20 листопада 2024 року представник відповідача ТОВ «Євро-реконструкція» - Кравченко О.П. подала заперечення на відповідь на відзив, за доводами якої, згідно Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію», реструктурується лише той борг, який існував на дату набрання чинності цим Законом станом на 01.07.2003. А оскільки заборгованість за квартирою АДРЕСА_1 утворився з 2019 року, то такий борг не підпадає під дію Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію». Чинним законом України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено наявного обов`язку у виконавця комунальних послуг укладати із споживачами послуг договори реструктуризації заборгованості. Вважає важливим також той факт, що відповідач не визнає наявну суму боргу, тому і підстав для укладання такого договору немає. (а.с.121-128)

02 грудня 2024 року позивачем ОСОБА_1 подано до суду заяву-письмові пояснення на заперечення відповідача на відповідь на відзив (а.с.131-133), яка не є заявою по суті справи в розумінні ст. 174 ЦПК України.

Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом установлено, що підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.06.2000 квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 на ОСОБА_2 в рівних частках. (а.с. 80-81)

Як стверджується позивачем та не заперечується відповідачем, надання послуг з постачання теплової енергії/централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_2 , у тому числі й кв. АДРЕСА_3 здійснюється ТОВ «Євро-реконструкція».

Також сторонами не заперечується факт існування заборгованості за послуги з постачання теплової енергії/централізованого опалення та постачання гарячої води до кв. АДРЕСА_1 , однак розмір заборгованості є спірний.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ТОВ «Євро-реконструкція» укласти з ОСОБА_1 договір реструктуризації боргу по особовому рахунку № НОМЕР_1 , суд зазначає наступне.

Закон України "Про житлово-комунальні послуги" визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом із тим ст. 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Як стверджує позивач, останнім неодноразово скеровувалися лист на електронні адреси відповідача: та euro. ІНФОРМАЦІЯ_1 з проханням укласти договір реструктуризації заборгованості. (а.с. 10, 12, 13, 15, 16). Крім того, в матеріалах справи міститься проект угоди про реструктуризацію заборгованості за договором № 460318/22 від (без дати) 2024 р. про надання послуг з централізованого опалення і гарячого водопостачання. (а.с. 18)

Цивільний кодекс України (далі по тексту - ЦК України) у ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом із тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Надаючи оцінку проекту угоди, суд зазначає, що позивачем не дотримана вимога щодо укладення договорів, а саме така угода не містить всіх істотних умов (предмет договору, суми, строк виконання, відповідальність за невиконання умов договору тощо).

Разом із тим, належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження звернення позивача до відповідача з пропозицією про укладання угоди про реструктуризацію заборгованості за договором № 460318/22 матеріали справи не містять. Копії електронних звернень не підтверджують факту направлення відповідачу саме проекту такої угоди.

Окрім того, за вихідним листом від 02.05.2023 № 20.9/1289, позивачу на адресу: АДРЕСА_4 , надсилалося два примірники Угоди від 01.05.2023 про реструктуризацію заборгованості за договором № 460318/22 від 20.10.2020 р. про надання послуг з постачання теплової енергії та надання послуг з гарячої води. (а.с. 102, 103-104). В своїй відповіді на відзив позивач ніяким чином не відреагував на зазначений факт.

Щодо посилань позивача на положення Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію», як підставу, яка зобов`язує відповідача укласти відповідний договір, слід зазначити таке.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» заборгованість з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) (далі - житлово-комунальні послуги) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир (далі - громадяни), яка склалася на дату набрання чинності цим Законом перед надавачами житлово-комунальних послуг, реструктуризується на термін до 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації.

Тобто Законом України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» чітко зазначена умова до застосування цього закону - виникнення заборгованості на дату набрання законом чинності. Закон України набрав чинності 01.07.2003 року.

Таким чином його дія поширюється на правовідносини щодо реструктуризації заборгованості, яка виникла на 01.07.2003 року.

Законом України «Про реструктуризацію заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і комунальні послуги, що утворилася станом на 1 грудня 2006 року» визначено, що заборгованість з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир, яка склалася станом на 1 грудня 2006 року, перед надавачами зазначених послуг реструктуризується у порядку, визначеному Законом України "Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію" (554-15).

Наразі процедура (механізм) реструктуризації заборгованості на законодавчому рівні не визначено, оскільки терміни дії норм зазначених законів вичерпано.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 просить реструктуризувати заборгованість за послуги, яка виникла з грудня 2019 року. Тобто заборгованість, яка виникла в часі, на який не поширюється дія Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» та Закону України «Про реструктуризацію заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і комунальні послуги, що утворилася станом на 1 грудня 2006 року».

При цьому, суд не вправі зобов`язати одну із договірних сторін укласти договір з іншою стороною на певних умовах, такий спосіб захисту не передбачений ст. 16 ЦК України та суперечить основоположному поняттю договору, визначеному ч. 1 ст.626 ЦК України.

Зобов`язання або примушування іншу сторону на укладення договору суперечить положенням Цивільного кодексу України, а саме ст. 627 та п. 3 ч. 1 ст. 3, у зв`язку з чим суд не вбачає визначених законом підстав для задоволення позову в частині вимоги про зобов`язання відповідача укласти договір.

При вирішенні даних позовних вимог суд також враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2012 року № 6-110цс12 та постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №2-2872/11, оскільки вважає її релевантною до даних правовідносин, згідно якої, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (статті 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, статті 3 - 5 ЦПК України 2004 року) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Отже, суди, зобов`язуючи укласти договір, не перевірили, чи відповідає обраний позивачем спосіб судового захисту вимогам закону.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту про зобов`язання укласти договір не відповідає вимогам закону.

Щодо позовних вимог про зменшення загальної заборгованості позивача перед відповідачем на суму 21 796,87 грн, встановивши загальну суму заборгованості станом на 01 вересня 2024 року в розмірі 34 414,27 грн; встановити, що договір реструктуризації боргу за послуги опалення та постачання гарячої води сторони мають укласти в електронній формі з використанням кваліфікованого підпису, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні оскільки такі вимоги є похідними від первісної, в задоволенні якої суд відмовив.

Крім того, зменшення суми заборгованості з підстав пропуску надавачем послуг визначеного ст. 257 ЦК України строку позовної давності здійснюється судом при розгляді справи про стягнення заборгованості, за умови подання споживачем послуг відповідної заяви, що і відповідатиме належному способу захисту порушеного права.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зазначено, що «ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи)».

Суд не в праві в одному судовому провадженні зменшувати розмір заборгованості, про стягнення якої заявлено в іншому судовому провадженні, адже розмір заборгованості підлягає доказуванню саме в межах розгляду справи, предметом спору в якій є стягнення заборгованості.

Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» про зобов`язання укласти договір реструктуризації заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, в повному обсязі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі закону, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про житлово-комунальні-послуги», ст. 1 Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» від 20.02.2003 року, Законом України «Про реструктуризацію заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і комунальні послуги, що утворилася станом на 1 грудня 2006 року» від 20.12.2006 року, статтями 3, 6, 626-628, 638 Цивільного кодексу України, статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-83, 89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Гната Хоткевича, 20) про зобов`язання укласти договір реструктуризації заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: