КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 753/225/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Покровської міської ради Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2024 року в складі судді Гусака О. С.,

встановив:

25.12.2023 Покровська міська рада Дніпропетровської області звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на на користь Покровської міської ради Дніпропетровської області збитки у розмірі 115 330,60 грн, завдані внаслідок неодержання доходів за фактичне використання земельної ділянки за період з 01 жовтня 2013 року до 30 червня 2016 року,а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 729,97 грн.

Постановою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2019 року змінено у мотивувальній частині, яку викладено в редакції цієї постанови щодо підстав задоволення позовних вимог. В решті вказані судові рішення залишено без змін.

Після набуття законної сили рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року, у ОСОБА_1 виник обов`язок сплатити на користь позивача 115 330,60 грн та 1 729,97 грн витрат по сплаті судового збору, всього 117 067,57 грн.

Вказане судове рішення виконано частково.

Дарницьким відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з відповідача стягнуто 3 759, 62 грн.

Посилаючись на невиконання відповідачем грошового зобов`язання з повернення грошових коштів, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь:

інфляційні втрати за період з: 12.07.2019 по 01.10.2021 в розмірі 15 611,62 грн; 02.10.2021 по 01.12.2023 в розмірі 39 857,64 грн;

три проценти річних за період з: 12.07.2019 по 01.10.2021 в розмірі 7 813,06 грн; 02.10.2021 по 01.12.2023 в розмірі 7 366,57 грн, а всього на загальну суму 70 648,89 грн.

Також просив відшкодувати витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Покровської міської ради Дніпропетровської області інфляційні витрати та 3% річних в розмірі 70 648,89 грн, а також 2 147,20 грн судового збору.

24.06.2024 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2024 року та відмовити в позові в повному обсязі.

Посилається на те, що він є пенсіонером, особою з інвалідністю ІІ групи, немає рухомого та нерухомого майна і рахунків в банку, не має можливості погашати та сплачувати борги та виконати рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року.

Зазначає, що позовна заява 25 грудня 2023 року підписана ОСОБА_2 , який не мав право її підписувати, оскільки додана до позовної заяви довіреність на передоручення від 07 квітня 2023 року є недійсною.

Звертає увагу, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю, а тому він , як особа з інвалідністю ІІ групи, звільняється від сплати судового збору.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд враховує, що було прийнято Закон України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах», який набрав чинності 19.07.2024.

Згідно з вказаним Законом частину першу статті 369 ЦПК України викладено в новій редакції: «Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи».

Прикінцевими положеннями цього Закону установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що апеляційну скаргу подано до набрання чинності вказаним вище Законом, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на на користь Покровської міської ради Дніпропетровської області збитки у розмірі 115 330,60 грн, завдані внаслідок неодержання доходів за фактичне використання земельної ділянки за період з 01 жовтня 2013 року до 30 червня 2016 року,а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 729,97 грн.

Постановою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2019 року змінено у мотивувальній частині, яку викладено в редакції цієї постанови щодо підстав задоволення позовних вимог. В решті вказані судові рішення залишено без змін.

Після набуття законної сили рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року, у ОСОБА_1 виник обов`язок сплатити на користь позивача 115 330,60 грн та 1 729,97 грн витрат по сплаті судового збору, всього 117 067,57 грн.

16.08.2021 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66506188.

Суми в розмірі 1 729,97 грн та 2 029,65 грн перераховано стягувачу платіжними дорученнями від 15.10.2021 №61348, №61347.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року у справі №184/2049/16-ц з відповідача стягнуто кошти у розмірі 115 330, 60 грн, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 729, 97 грн, а відтак спір стосується порушення грошового зобов`язання, тому є підстави для стягнення інфляційних втрат і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Визначаючи час прострочення виконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок зі сплати заборгованості у відповідача виник на наступний день з часу набрання зазначеним рішенням законної сили - 12 листопада 2019 року до 01.12.2023, оскільки станом на день подачі позову до суду відповідач борг не повернув, рішення в добровільному порядку не виконує. Наданий позивачем розрахунок виконаний за вірними формулами, з урахуванням статистичних даних про індекси інфляції за період прострочення і не спростований відповідачем.

Суд дійшов висновку, що позовна заява підписана уповноваженою особою.

Даючи оцінку заяві відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності, суд виходив з того, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема статтями 257 та 258 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на усій території України встановлений карантин, який неодноразово продовжувався та тривав до 30 червня 2023 року.

За змістом п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що строк позовної давності у цьому спорі не пропущений, а порушене майнове право позивача підлягає захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України)/

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання, що підтверджується рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14 березня 2018 року, після його перегляду в апеляційному та касаційному порядку, про стягнення з відповідача на користь позивача 115 330, 60 грн та витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 729, 97 грн,

Вказане рішення не виконано в повному обсязі, що не заперечується сторонами.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За таких підстав доводи відповідача на неспроможність виконати своє боргове зобов`язання правового значення для вирішення даної справи не мають.

Судом першої інстанції дійшов правильного висновку, що довіреність від 03.01.2023 №2, яка видана міським головою Шаповалом О. М. начальнику юридичного відділу Хоміку О. В. на представлення інтересів Покровської міської ради Дніпропетровської області в суді, в тому числі на підписання позовної заяви,є належним доказом на підтвердження повноважень представництва. Вказана довіреність видана ОСОБА_2 без права передоручення іншим особам терміном до 31.12.2023.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до даних пенсійного посвідчення ОСОБА_1 , виданого 25.01.2023, останній є особою з інвалідністю 2 групи.

Згідно із пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

У частинах першій, шостій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких підстав рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору підлягає зміні шляхом компенсації вказаних витрат за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Покровської міської ради Дніпропетровської області судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 2 147, 20 грн змінити.

Компенсувати Покровській міській раді Дніпропетровської області понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 2 147, 20 грн за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційній інстанції не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук