ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 січня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1910/23

Головуючий у першій інстанції - Ільченко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/263/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення особи з житлового приміщення.

місце ухвалення судового рішення - м. Прилуки,

час проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду - 14 год. 00 хв,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 27 жовтня 2023 року.

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив виселити відповідачку з квартири АДРЕСА_1 та скасувати її реєстрацію на зазначене житлове приміщення.

Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , власником іншої 1/2 частини помешкання - колишня дружина ОСОБА_3 , яка без дозволу позивача надала згоду на реєстрацію та проживання їх дочці ОСОБА_2 ОСОБА_1 посилається на те, що увесь час, проживаючи у квартирі, відповідачка порушує правила співжиття, зухвало ображає позивача, застосовує фізичне насильство, влаштовує сварки. Останні роки відповідачка не впускає його до квартири, з приводу чого ОСОБА_1 неодноразово звертався до поліції. Наведене зумовило звернення з цим позовом про виселення ОСОБА_2 з належної йому квартири.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення особи з житлового приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач як власник квартири має право вимагати усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власним майном, не надано належної оцінки наявним доказам систематичного порушення правил співжиття відповідачкою, зокрема, показанням свідків, що підтверджують безрезультатність застосованих до неї заходів впливу та притягнення до відповідальності правоохоронними органами. Судом не враховано матеріали з Прилуцького РВП ГУНП України в Чернігівській області, які засвідчують протиправні дії відповідачки, що є систематичними, а також те, що працівниками поліції проводилися профілактичні бесіди з відповідачкою щодо недопущення порушень правил співжиття в одній квартирі.

Скаржник зазначає, що не може потрапити до власної квартири, належним чином використовувати та розпоряджатися майном через недопуск до помешкання.

ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявні у матеріалах справи докази не свідчать про порушення правил співжиття, заходи попередження або громадського впливу до відповідачки не вживалися, а інший співвласник квартири ОСОБА_4 , яка проживає у спірному житлі, беззаперечно надає згоду відповідачці на проживання у квартирі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 на право особистої власності від 22 вересня 1992 року належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 листопада 2004 року, з урахуванням ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 18 квітня 2005 року (а.с. 14-15, 16-18), визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , 23 вересня 2003 року, посвідчений нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу за реєстровим № 10112. Визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_4 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою касаційної колегії суддів апеляційного суду Полтавської області від 23 серпня 2007 року відхилено касаційну скаргу ОСОБА_1 , залишено без змін ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 18 квітня та 7 липня 2005 року (а.с.19-20).

Довідкою КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 02 грудня 2022 року за вих. № 1459 підтверджено, що станом на 31 грудня 2012 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано право власності по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.11).

З 28 травня 1992 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить довідка відділу адміністративних послуг Прилуцької міської ради № 575 (а.с. 45).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_2 є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 . Указане речове право зареєстровано 08 вересня 2021 року (а.с. 30).

Звертаючись з цим позовом, ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_2 не є власником частини його квартири, систематично порушує правила співжиття, ображає позивача, застосовує щодо нього фізичне насильство, влаштовує сварки, що робить неможливим проживання з нею в одному помешканні, тому просив виселити відповідачку з квартири та скасувати її реєстрацію.

Відповідно до ч. 1, 3 статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно із ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ч. 1 статті 116 ЖК Української РСР).

Статтею 157 ЖК Української РСР передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу змісту статті 116 ЖК Української РСР, остання вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження.

Закон встановлює як умову виселення осіб, винних у порушенні правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій).

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір`ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі порушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Як роз`яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельного кооперативу, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Згідно із ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та його колишня дружина ОСОБА_3 є власниками кожен по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

З 28 травня 1992 року ОСОБА_2 , яка являється донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрована за наведеною адресою.

За інформацією Прилуцького відділу поліції від 01 вересня 2020 року за вих. № С-712/124/48/2020, за період з 01 червня 2020 року по 01 вересня 2020 року зареєстровано наступні звернення від імені ОСОБА_1 (а.с. 26):

- ЄО 6236 від 26 червня 2020 року, про те, що стався конфлікт з колишньою квартиранткою. Матеріали списано за спрощеною системою (електронний рапорт) № 1/3074 від 26 червня 2020 року;

- ЄО 6261 від 27 червня 2020 року про те, що колишня дружина з донькою вчиняють конфлікти. Матеріали списано за спрощеною системою (електронний рапорт) № 1/3091 від 27 червня 2020 року;

- ЄО 6384 від 30 червня 2020 року про те, що колишня дружина з донькою вчиняють конфлікти. Матеріали списано за спрощеною системою (електронний рапорт) № 1/3174 від 30 червня 2020 року;

- ЄО 8187 від 18 серпня 2020 року з приводу примусового виселення дочки з будинку. На даний час проводиться перевірка даного звернення.

За інформацією з Прилуцького районного відділу поліції від 17 липня 2023 року за вих. № С409/124/47/2023 за адресою: АДРЕСА_2 надходили наступні звернення (а.с. 44):

- ЄО 6383 від 30 червня 2020 року з приводу вчинення конфлікту з боку батька;

- ЄО 6760 від 10 липня 2020 року з приводу вчинення конфлікту з боку ОСОБА_1 ;

- ЄО 7537 від 31 липня 2020 року з приводу вчинення конфлікту з боку ОСОБА_1 ;

- ЄО 9794 від 02 жовтня 2020 року з приводу вчинення конфлікту з боку ОСОБА_1 ;

- ЄО 10168 від 12 жовтня 2020 року з приводу вчинення протиправних дій з боку ОСОБА_2 ;

- ЄО 12973 від 06 листопада 2022 року з приводу виникнення протиправних дій з боку колишньої дружини та доньки;

- ЄО 13030 від 07 листопада 2022 року з приводу виникнення протиправних дій з боку батька.

Таким чином, за період з 01 червня 2020 року по 17 липня 2023 року надійшло 11 звернень за адресою: АДРЕСА_2 . Докази вжиття до ОСОБА_2 заходів попередження або громадського впливу у матеріалах цієї справи відсутні.

07 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області, в якій зазначив, що виявив відсутність належних йому документів, що посвідчують право власності на житло за адресою: АДРЕСА_2 . За цим фактом розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000513 (а.с. 22-25).

Наведе, як правильно зазначив суд першої інстанції, свідчить про наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неприязних стосунків, проте ці обставини не є достатньою підставою для виселення відповідачки на підставі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР.

ОСОБА_2 вселилася до квартири як член сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а отже, не є такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення.

Апеляційним судом відхиляються доводи заявника про те, що матеріалами Прилуцького РВП ГУНП України в Чернігівській області підтверджено систематичне порушення відповідачкою правил співжиття, а працівниками поліції проводилися з ОСОБА_2 профілактичні бесіди з цього приводу, оскільки належних доказів на підтвердження цих обставин суду не надано, а за змістом ст. 81 ЦПК України доказування (а отже і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано висновку поліції, складеного за результатами звернення ОСОБА_1 , які б містили посилання на те, що до ОСОБА_2 застосовувались заходи попередження чи громадського впливу уповноваженим на це органом або з нею проводились профілактичні бесіди. Як вбачається з повідомлення Прилуцького районного відділу поліції, всі матеріали за зверненнями про події, що мали місце за адресою: АДРЕСА_2 , були розглянуті відповідно до положень ЗУ «Про звернення громадян» (а.с. 44). Таким чином, наявна у справі інформація про звернення ОСОБА_1 до поліції підтверджує факт таких звернень та не містить посилань на застосування до ОСОБА_2 заходів попередження чи громадського впливу.

У матеріалах справи відсутні докази притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності, складання відносно ОСОБА_2 протоколів офіційного застереження про недопущення протиправної поведінки.

Твердження ОСОБА_1 про те, що допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 підтвердили обставини здійснення відповідачкою неправомірних дій відносно позивача, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ці покази за відсутності відповідних письмових доказів на підтвердження указаних обставин, на переконання суду, є недостатніми та не можуть підтверджувати факт вчинення систематичного порушення правил співжиття.

Оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження фактів систематичного порушення правил співжиття та застосування у зв`язку з цим до відповідачки ОСОБА_2 заходів попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64 цс 20) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у справах з приводу користування житловими приміщеннями, і звернула увагу, зокрема, на те, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну правову оцінку, правильно виходив із недоведеності заявлених позовних вимог, зазначивши, що належних доказів порушення відповідачкою правил співжиття ОСОБА_1 не надано, заходи попередження або громадського впливу до ОСОБА_2 не вживалися, а інший співвласник квартири ОСОБА_4 беззаперечно погоджується з її проживанням у квартирі, а отже, підстави для виселення ОСОБА_2 із спірного помешкання відсутні.

Позовна вимога про скасування реєстрації ОСОБА_2 у квартирі є похідною від вимоги про виселення, а отже також не може бути задоволена.

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судовому засіданні доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2024 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко