Справа № 473/5122/24
РІШЕННЯ

іменем України

"26" грудня 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Ротар М.М.

секретаря Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності за набувальною давністю,

встановив:

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності за набувальною власністю на 42/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником 58/100 домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 , яке є сусіднім з домоволодінням АДРЕСА_2 , яке також належить позивачу на праві власності.

42/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 станом на 20.10.2003 року, 21/100 належали ОСОБА_2 , інші 21/100 частини належали ОСОБА_3 .

Позивачу нічого не відомо про власників, їх спадкоємців. Починаючи з 2003 року вона користується всією територією домоволодіння, а особливо земельними ділянками.

Оскільки вона понад 10 років, не знаючи хто є дійсним власником квартири, здійснювала добросовісне, відкрите, безперервне та безтитульне володіння будинком, сплачувала комунальні послуги, вирощувала городину, зберігала сільськогосподарську техніку, тому просила визнати за нею право власності на 42/100 частин домоволодіння за набувальною давністю.

Ухвалою суду від 18 вересня 2024 року відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засідання позивач не з`явилась, на адресу суду надіслала заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача подав до суду заяву, якою не заперечив проти задоволення позову, просив розглянути справу без його участі.

Дослідивши матеріали справи, матеріали інвентарної справи №2939-3503, суд прийшов до висновків про наступне.

Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №107784644 , земельна ділянка кадастровий номер :07:026:0007, площею 0,0531, за адресою АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №107775942 житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3083977 позивач ОСОБА_1 є власником 58/100 часток житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №3/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (дата прийняття рішення про державну реєстрації 16.03.2004 р.) та 21/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 . (дата прийняття рішення про державну реєстрацію 16.03.2004 рік).

Відповідно до відповіді Відділу ведення реєстру Територіальної громади міста Вознесенська управління надання адміністративних послуг апарату Виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 24.10.2024 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані особи відсутні. Інформація щодо реєстрації проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутня.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилом ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, роз`яснено, що суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина 2 статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК).

Згідно з положеннями частин 1 та 4 статт і 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до частини 2 статті 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем ( правонаступником) вона є.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини 1 статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Оскільки позивач в розумінні статті 344 ЦК України не є особою, яка може уважатися такою, що добросовісно заволоділи чужим майном та відкрито, безперервно володіла цим нерухомим майном, до правовідносин сторін правові норми щодо набуття права власності за набувальною давністю застосуванню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №132/3566/17 зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №304/284/18 вказала, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц дійшла висновку про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на вказане майно за набувальною давністю в якості належного відповідача у справі зазначено Вознесенську міську раду Миколаївської області. При цьому судом встановлено, що 42/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 не належить до комунальної власності територіальної громади міста, тому визнання представником відповідача позову не може бути прийняте судом, як то передбачено ч.4 ст. 206 ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12,13,141,259,263-265, 268,273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності за набувальною давністю.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

відповідач: Вознесенська міська рада Миколаївської області, місце знаходження: м. Вознесенськ пл..Соборності 1, .

Суддя М.М. Ротар