ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2014/24 Справа № 199/2514/22 Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А.М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про виселення, в якій подана апеляційна скарга Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з вимогою про їх виселення.

Позовні вимоги заявник обґрунтовував тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 21 лютого 2007 року було укладено кредитний договір № DNU0GK00001020, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 57 575,01 доларів США, зобов`язавшись його повернути в строк до 20 лютого 2027 року. Виконання позивальником її кредитних зобов`язань було забезпечено іпотекою належного позичальнику нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказаним договором іпотеки було передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Позивач стверджував, що Банком не надавалась згода ОСОБА_1 на реєстрацію за адресою предмету іпотеки інших осіб, однак остання в порушення взятого на себе договірного зобов`язання здійснила таку реєстрацію у вищевказаному житловому будинку місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , а також повнолітніх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Посилаючись на те, що реєстрація вказаних осіб за адресою предмету іпотеки негативно відобразиться на ціні предмету іпотеки, буде перешкоджати його реалізації, позивач виклав вимогу про виселення відповідачів із вищевказаного нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклало вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилався на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, було набуто відповідачем ОСОБА_1 саме за кредитні кошти, про що свідчить пункт 7.1 кредитного договору № DNU0GK00001020 від 21 лютого 2007 року, а також дата укладення кредитного договору та договору купівлі-продажу квартири (21 лютого 2007 року), за яким до відповідачки ОСОБА_1 перейшло право власності на вказане майно, а тому наявні підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в електронному суді.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк», як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено кредитний договір № DNU0GK00001020, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 47 000,00 доларів США, а позичальник повернути кредит в строк до 20 лютого 2027 року, сплативши проценти за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі в порядку та строки, передбачені умовами означеного кредитного договору (а.с.4-5).

Виконання позичальником ОСОБА_1 своїх договірних зобов`язань із повернення кредиту, отриманого за кредитним договором № DNU0GK00001020 від 21 лютого 2007 року, в повному обсязі забезпечено договором іпотеки будинку № DNU0GK00001020 від 21 лютого 2007 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателем, та відповідачем ОСОБА_1 , як іпотекодавцем. Предметом іпотеки відповідно до підпункту 35.3 пункту 35 договору іпотеки будинку є житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . В той же час, підпункт 35.4 пункту 35 того ж договору іпотеки будинку визначає, що предметом іпотеки є житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-8).

Згідно пункту 16 договору іпотеки будинку № DNU0GK00001020 від 21 лютого 2007 року з моменту набрання чинності цього договору та реєстрації прав власності на майно та/або земельну ділянку в установленому порядку, іпотекодавець має право відчужувати, передавати в оренду, лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність, у позичку іншим особам майно та/або земельну ділянку, або іншим чином розпоряджатися предметом іпотеки тільки за письмовою згодою іпотекодержателя.

Підпунктом 20.12 пункту 20 договору іпотеки будинку № DNU0GK00001020 від 21 лютого 2007 року передбачено, що іпотекодавець зобов`язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом також встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку зареєстровано місце проживання відповідачів: ОСОБА_5 з 01 грудня 2014 року, ОСОБА_1 з 15 травня 2007 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13 січня 2016 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 13 січня 2016 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 15 травня 2007 року, ОСОБА_6 з 10 січня 2014 року. Викладені обставини підтверджуються копією листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 01 червня 2021 року № 11/5-74, а також відповідями на запити суду (а.с.9,32-37).

21 грудня 2022 року органом опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради складено висновок в порядку статті 19 СК України, яким визначено за недоцільне виселення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.136-138).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано відповідачем ОСОБА_1 не за кредитні кошти, надані позивачем, а виселення з житла, яке є предметом іпотеки і придбано не за кредитні кошти можливе лише з наданням іншого постійного житла відповідно до вимог статті 109 ЖК України, і таке постійне житло повинно вказуватись у рішенні суду, однак позивачем не було вказано у позові інше житло, яке надається у зв`язку із виселенням із іпотечного житла. Суд виходив із того, що позивач не довів та не надав належних доказів про наявність у власності відповідачів іншого житла та не спростував, що відповідачі використовують спірне житло, яке є іпотечним майном, як місце постійного проживання.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає потребу сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК України, яка містить правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

У частині третій наведеної статті деталізується порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про потребу надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено й у частині першій статті 109 ЖК України, у якій зазначено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Отже, у разі, якщо іпотечне майно набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане особою за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2024 року у справі № 183/8170/18.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності підстав для виселення відповідачів із будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого постійного житлового приміщення, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що цей будинок був придбаний відповідачем ОСОБА_1 тількиза рахунок кредитних коштів.

Суд правильно зазначив, що позивач не довів та не надав належних доказів про наявність у власності відповідачів іншого житла та не спростував, що відповідачі використовують спірне житло, яке є іпотечним майном, як місце постійного проживання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Крім того, судом враховано, що між Банком та відповідачем ОСОБА_1 дійсно було укладено договір іпотеки будинку № DNU0GK00001020 від 21 лютого 2007 року, за умовами якого іпотекодавець зобов`язалась не реєструвати місце проживання інших осіб за адресою нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, без відповідної згоди іпотекодержателя, чого, вочевидь, вказаний відповідач не дотрималась. Саме ці обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом про виселення. В той же час, ані положення законодавства, ані зміст укладеного між сторонами договору іпотеки будинку не містять такого правового наслідку порушення відповідачем ОСОБА_1 означеного свого договірного обов`язку як виселення зареєстрованих відповідачів з предмету іпотеки за позовом іпотекодержателя. Натомість, чинне законодавство, зокрема статті 39, 40 Закону України «Про іпотеку», стаття 109 ЖК України, передбачає, що виселення мешканців з іпотечного майна за позовом іпотекодержателя можливе лише в рамках процедури позасудового чи судового звернення стягнення на предмет іпотеки і за умови, що мешканці такого майна відмовились добровільно з нього виселитись за наявності для виселення законних підстав. При цьому для належного вирішення питання про виселення значення має і те, чи придбано іпотечне майно за рахунок кредиту, забезпеченого такою іпотекою, чи повністю або частково за рахунок власних коштів іпотекодавця, оскільки в останньому випадку особам, які виселяються, має бути надано інше постійне жиле приміщення.

Проте, матеріали справи не містять жодних доказів реалізації позивачем права на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому або в судовому порядках. Натомість в позовній заяві Банк посилається, що виселення необхідне задля забезпечення безперешкодної реалізації предмету іпотеки в майбутньому. Відтак, втручання позитивним для позивача судовим рішенням у даній справі у право на житло відповідачів не відповідатиме критерію законності, що вже є самодостатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, означене втручання у право на житло відповідачів не буде відповідати і критерію пропорційності, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачів іншого житла, в той час як у іпотечному нерухомому майні останні зареєстровані тривалий час (від шести і більше років в залежності від відповідача), а тому сприймають його як своє постійне житло. Також, частина відповідачів, виселити яких просить позивач, є неповнолітніми особами, щодо яких орган опіки та піклування надав суду свій висновок про недоцільність їх виселення. Наведена обставина так само є самодостатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів, що передане в іпотеку нерухоме житлове майно було придбано повністю за кредитні кошти.

Більш того, у пункті 35 договору іпотеки № DNU0GK00001020 від 21 лютого 2007 року взагалі містяться суперечливі відомості щодо об`єкту нерухомого майна, яке було передано в іпотеку, а саме у підпункті 35.3 зазначено, що в іпотеку передається нерухоме майно, а саме: А-2 житловий будинок, Б-убиральня, 1-3, І, ІІ-споруди, загальною площею 159,7 кв.м, житлова площа 20,8 кв.м, яке належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. 21 лютого 2007 року за реєстром № 657, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , тоді як у підпункті 35.4 зазначено, що іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 414 кв.м, на якій розташоване майно і яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу № б/н від 21 лютого 2007 року, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав оцінки тому, що у кредитному та іпотечному договорах зазначена інша адреса місця проживання відповідача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) не беруться судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки такими обставинами позивач не обґрунтовував позовні вимоги, а даних про те, що це майно використовується відповідачем як місце постійного проживання матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно було набуто відповідачем ОСОБА_1 за рахунок кредитних коштів, наданих позивачем, є необґрунтованими, оскільки таких доказів матеріали справи не містять. Зокрема, у матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу, на підставі якого відповідач набув право власності на спірне майно, з якого б можна було встановити вартість квартири. При цьому укладення в один день кредитного договору та договору купівлі-продажу спірної квартири, про що зазначає позивач у апеляційній скарзі, не свідчить про те, що це житло було придбано лише за кредитні кошти.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19) зазначено, що в разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, неможливо виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Слід зазначити, що у позовній заяві та у суді першої інстанції банк не обґрунтовував можливість виселення відповідачів із будинку без надання іншого житла придбанням його за кредитні кошти, а лише посилався на обов`язок відповідачів виселитися із спірного майна у зв`язку з порушенням умов договору іпотеки щодо згоди іпотекодержателя на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб, однак саме позивач повинен був довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, чого зроблено позивачем не було (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 344/5278/13).

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08 грудня 2021 року у справі № 209/2032/14, від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги.

Відповідно до змісту пункту 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішенням у подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі № 209/2032/14 Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив із того, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки наявній у матеріалах справи копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій міститься інформація про належність відповідачці на праві власності іншої житлової нерухомості, відмінній від предмета іпотеки, не встановив обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у власності відповідачки, придатності цих об`єктів до проживання та неправильно застосував положення частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

У справі № 442/328/19 Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, погодився із висновком місцевого суду про наявність підстав для виселення відповідачів із предмета іпотеки, оскільки вони мали інше постійне місце проживання.

У справі, яка переглядається, матеріали справи не містять доказів наявності у власності відповідачів іншого майна, окрім предмета іпотеки, отже судами у цих справах встановлено різні фактичні обставини, а тому правовідносини не є подібними.

А тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2024 року.

Судді: