УХВАЛА

25 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 203/7143/23

провадження № 61-17081ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Комунального підприємства «Міські активи» Дніпровської міської ради на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 21 листопада 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Міські активи» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року Комунальне підприємство «Міські активи» Дніпровської міської ради (далі - КП «Міські активи» Дніпровської міської ради) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати.

Позовна заява мотивована тим, що 04 вересня 2020 року між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста, відповідно до умов якого відповідач отримав у строкове платне користування нежитлове приміщення № 63, площею

165,8 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 3.2. договору оренди 30 % загальної суми орендної

плати (2 250,30 грн) орендар мав сплачувати на рахунок

балансоутримувача - КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпровської міської ради (правонаступником якого є позивач).

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору оренди за період

з 04 вересня 2020 року до 31 жовтня 2023 року утворилась заборгованість

у розмірі 136 879,67 грн (з урахуванням неустойки і трьох процентів річних від простроченої суми).

Посилаючись на вказане вище, КП «Міські активи» Дніпровської міської ради просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором оренди

у розмірі 136 879,67 грн.

Кіровський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 11 квітня

2024 року (у складі судді Католікяна М. О.) позов КП «Міські активи» Дніпровської міської ради задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь КП «Міські активи» Дніпровської міської ради заборгованість за договором оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста, від 04 вересня 2020 року у розмірі 136 879,67 грн, з яких: основна заборгованість - 112 894,97 грн;

пеня - 21 088,04 грн; 3 % річних - 2 896,66 грн.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 21 листопада 2024 року

(у складі колегії суддів Космачевської Т. В., Максюти Ж. І., Халаджи О. В.) рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року змінив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь КП «Міські активи» Дніпровської міської ради заборгованість за договором оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста від 04 вересня 2020 року за період з 04 вересня 2020 року до 28 лютого 2022 року у розмірі

9 789,78 грн, з яких: основна заборгованість - 6 270,34 грн;

пеня - 2 819,10 грн; 3 % річних - 700,31 грн.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

21 грудня 2024 року КП «Міські активи» Дніпровської міської ради заборгованість через систему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду Ївід 21 листопада 2024 року, в якій заявник просить скасувати постанову суду першої інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Кіровський районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 01 грудня

2023 року справу № 203/7143/23 призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року

№ 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України

(є конституційним) пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за договором оренди у розмірі 136 879,67 грн, що станом на 01 січня 2024 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн х 250 = 757 000 грн).

З огляду на резолютивну частину постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року, постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії»,

заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Верховний Суд, враховуючи засади змагальності сторін та диспозитивність цивільного судочинства, дослідив та взяв до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Отже, дана справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу).

Стосовно виняткового значення справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Посилаючись на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, КП «Міські активи» Дніпровської міської ради вказує, що заявник є найбільшим балансоутримувачем нерухомого майна, яке перебуває у комунальній власності Дніпровської міської територіальної громади. На балансі вказаного підприємства знаходиться близько 1 600 об`єктів нерухомого майна. Основним видом діяльності підприємства є управління цим майном та підготовка до передачі його в оренду чи приватизації. Основним джерелом доходу підприємства є надходження орендної плати,

30% від суми орендної плати за договором. Постанова Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року у цій справі має виняткове значення для КП «Міські активи» Дніпровської міської ради, оскільки може негативно вплинути на подальше його існування, а правовідносини, які розглядались у цьому процесі є шаблонними для підприємства.

Верховний Суд, проаналізувавши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки посилання в касаційній скарзі на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваним судовим рішенням, та зводяться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Європейський суд з прав людини у рішення від 21 червня 2011 року у справі «Добріч проти Сербії» (заяви № 2611/07 та № 15276/07) зазначив, що «застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять

до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками

в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції

при визначенні того, чи надавати доступ до нього».

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

На підставі викладеного, Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389,

394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Міські активи» Дніпровської міської ради

на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року

у справі за позовом Комунального підприємства «Міські активи» Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

з орендної плати.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк