Номер провадження № 2-з/521/241/24
У Х В А Л А

27 грудня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючої судді: Шевчук Н.О.

секретаря судового засідання: Жекової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Малиновського районного суду міста Одеси заяву представника ОСОБА_1 адвоката Головенко О.В. про забезпечення позову від 25.12.2024 року вх. №75589 у цивільній справі №521/20726/24 за позовними вимогами ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення боргу за договором позики

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся через підсистему «Електронний суд» до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 у якому просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 60 000,00 (шістдесят тисяч) доларів США; стягнути з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 68 940,00 (шістдесят вісім тисяч дев`ятсот сорок) доларів США.

Зокрема, позовна заява обґрунтована тим, що 01.06.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено письмовий договір позики, згідно з яким, відповідач зобов`язалася повернути позивачу борг в сумі 60 000,00 (шістдесят тисяч) доларів США в строк до 01.01.2019 року, проте вказаних зобов`язань остання не виконала, у зв`язку із чим позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Крім того, у зв`язку із невиконанням договірних зобов`язань, як зазначено позивачем, відповідачу, відповідно до умов договору було нараховано пеню у розмірі 68940 дол. США.

Одночасно з поданням позову, представником ОСОБА_1 адвокатом Головенко О.В. до Малиновського районного суду міста Одеси було подано заяву про забезпечення позову від 25.12.2024 року вх. №75589 у якій остання просила суд: вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , а саме: квартиру загальною площею 45.1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; транспортний засіб марки BMW, модель Х4, 2016 року випуску та заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо вищезазначених об`єктів нерухомості.

Зокрема, у вказаній вище заяві про забезпечення позову, позивач, посилаючись на обставини, викладені ним у позовній заяві, зазначив, що у зв`язку із тим, що відповідач повідомила про бажання переїхати проживати в іншу країну та небажання повертати борг, уникає зустрічей із позивачем та не сплачує заборгованість, наявні підстави вважати, що лише накладення арешту на майно відповідача може реально забезпечити виконання рішення суду по даній справі.

Позивач вказав, що відповідачу на праві власності належить наступне майно: квартира загальною площею 45.1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; транспортний засіб марки BMW, модель Х4, 2016 року випуску, а тому, зважаючи на те, що між позивачем та відповідачем виник спір з приводу можливого невиконання грошового зобов`язання за укладеним між ними договором позики від 01.06.2018 року, а обсяг позовних вимог є більшим за розміром від вартості майна яке підлягає арешту, тобто, розмір заявлених позовних вимог є значним, існує реальна загроза невиконання чи суттєвого утруднення можливого виконання рішення суду.

Окрім наведеного, позивач наголосив, що вважає застосування зустрічного забезпечення недоцільним, оскільки відсутні підстави передбачені п. 1, 2 ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Також позивач вважає, що накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачу, не порушує права інших осіб, оскільки відповідач володіє даним майном одноособово, однак вказане дозволить позивачу задовольнити свої вимоги за рахунок цього майна у разі невиконання боржником своїх боргових зобов`язань, а невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підтвердження своєї правової позиції, викладеної в заяві про забезпечення позову, позивачем надано суду копію Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 24.06.2024 року №384161641, відповідно до якої у фізичної особи РНОКПП НОМЕР_2 наявне нерухоме майно: квартира, загальною площею 45.1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01; а також копію Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 24.12.2024 року, відповідно до якого у ОСОБА_2 у власності наявний транспортний засіб марки BMW, модель Х4, 2016 року випуску, дата останньої реєстрації 04.02.2022 року.

Інших доводів заявником у заяві про забезпечення позову наведено не було.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд зазначає таке.

Так, як встановлено судом, звертаючись до місцевого загального суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, позивач позиціонує свої доводи наявним між ним та відповідачем спором, який має майновий характер.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1-2 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовязання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент пред`явлення прозову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 6 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Так, зокрема у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства" положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Водночас, враховуючи наведене, суд вважає, що у даному разі відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову у визначені заявником способи, оскільки останнім суду не надано жодних належних та допустимих доказів того, що в разі невжиття таких, зазначених заявником заходів забезпечення позову може бути утрудненим та неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, зважаючи на зміст позовних вимог.

При цьому, суд зазначає, що посилання заявника у заяві про забезпечення позову на ту обставину, що відповідач повідомила йому про бажання змінити місце проживання, небажання повертати борги, уникання зустрічей тощо, у даному разі не можуть слугувати обставинами, які свідчать про свідоме вчинення відповідачем дій на, наприклад, відчуження, зменшення вартості, знищення тощо майна, що перебуває в неї у власності, з метою невиконання рішення суду в майбутньому, або вчинення дій на приховування такого майна.

Крім того, суд зазначає, що заявник, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно боржника та заборону вчинення реєстраційних дій, не довів належними доказами, що заявлені вимоги є співмірними таким видам забезпечення позову.

Таким чином, суд виснує, що заявником не наведено і судом не встановлено того факту, що невжиття зазначених заявником заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду у цій справі, з огляду на що, в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

При цьому, суд наголошує, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд насамперед має дослідити, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи є така небезпека реальною, та чи співмірні запропоновані заходи забезпечення позову позовним вимогам.

Водночас, суд зазначає, що за правило, єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є ризик ускладнення виконання або неможливості виконання рішення суду у справі, що заявником суду не доведено належними доказами, які б підтвердили те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

З огляду на наведене, судом не вбачається необхідність у забезпеченні позову у даній справі, так як доводи позивача у заяві про забезпечення позову не знайшли свого підтвердження під час розгляду судом такої заяви, при цьому, безпідставне вжиття заходів забезпечення позову може порушувати права інших осіб, в тому числі і відповідача.

Одночасно з цим, суд роз`яснює, що у даному разі відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням мотивування, вказаного в даній ухвалі.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. 149-153, 258, 261, 353 ЦПК України, Малиновський районний суд міста Одеси

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Головенко О.В. про забезпечення позову від 25.12.2024 року вх. №75589 у цивільній справі №521/20726/24 за позовними вимогами ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15-ти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвалу складено та підписано 27.12.2024 року.

Суддя Н.О. Шевчук