УХВАЛА

26 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 367/89/24

провадження № 61-17029ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року в справі за позовом керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: органу, уповноваженого державою, здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про конфіскацію земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року керівник Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області звернувся до суду із позовом про конфіскацію у ОСОБА_2 1/2 частки земельної ділянки, кадастровий номер :01:136:0119, площею 0,0345 га.

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку.

Заява обґрунтована тим, що оскільки ОСОБА_2 , який не є громадянином України, упродовж року після набуття права власності на спірну частку земельної ділянки сільськогосподарського призначення (з 20 грудня 2016 року до теперішнього часу) не відчужив її, то є підстави для конфіскації земельної ділянки у власність держави.

Позивач вказував, що спірна земельна ділянка перебуває у власності громадянина російської федерації, а продовольча безпека потребує вжиття вичерпних заходів для її захисту в умовах воєнних дій, які ведуться на території України, тому є обґрунтовані підстави передбачати ймовірне вчинення відповідачем у даній справі таких дій, що в свою чергу, унеможливить, за умови задоволення позовних вимог прокурора, повне та реальне поновлення інтересів держави та матиме наслідком необхідність вжиття додаткових заходів представницького характеру.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2024 року заяву керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову в справі шляхом накладення арешту на 1/2 частку земельної ділянки ОСОБА_2 , кадастровий номер :01:136:0119, площею 0,0345 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (номер запису на право власності 18150977, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 109), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бучанського міського суду Київської області від 03 липня 2024 року залучено до участі у справі N? 367/89/24 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2024 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу місцевого суду, врахував предмет спору, який безпосередньо стосується спірної частки земельної ділянки, належної відповідачу ОСОБА_2 , високу ймовірність вчинення відповідачем дій, пов`язаних з майном, як то поділ та/або відчуження на користь інших осіб, що об`єктивно може перешкоджати ефективному захисту порушених прав та призвести до зміни предмета спору або ініціювання іншого.

Апеляційний суд вважав, що застосований захід забезпечення позову є достатнім та ефективним, відповідає балансу сторін, натомість невжиття заходів забезпечення позову, враховуючи наведені позивачем ризики, можуть призвести до утруднення виконання або невиконання ймовірного судового рішення про задоволення позову.

У грудні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно забезпечили позов у справі, оскільки оскаржувані рішення не містять обґрунтувань, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить або взагалі унеможливить виконання судового рішення, а наведені позивачем ризики не підтверджені доказами.

Також, заявник вважає, що арешт спірної земельної ділянки стосується належної йому іншої 1/2 частки спірної земельної ділянки, номер запису на право власності 18151074, тобто порушено його право співвласника на нерухоме майно, частки якого не виділено в натурі.

Позивачем не надано доказів співмірності вжитих заходів забезпечення позову, а суд мав вирішити питання зустрічного забезпечення.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Окрім того, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, з доводами якої погодилися суд першої та апеляційної інстанцій про накладення арешту на спірну частку земельної ділянки, позивач вказав, що забезпечення позову обраним ним способом направлено на недопущення ризиків утруднення виконання судового рішення, у разі задоволення позову, при цьому не застосування заходів забезпечення цього позову, з урахуванням абсолютного права володіння ОСОБА_2 спірним майном та ймовірність відчуження земельної ділянки, істотно ускладнить ефективний захист інтересів держави.

Ймовірність зазначених ризиків та настання, у зв`язку з цим негативних наслідків для держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, у відання яких буде передана спірна земельна ділянка, є обґрунтованими, оскільки, у цьому випадку, негативні наслідки невжиття заходів забезпечення позову переважають над наслідками забезпечення позову, що має тимчасовий характер.

Тобто, у разі не забезпечення позову та, зокрема відчуження ОСОБА_2 спірної частки земельної ділянки, вказане істотно ускладнить ефективний захист прав позивача та призведе до необхідності вчинення інших процесуальних дій, як то ініціювання іншого спору про визнання недійсним правочину, отже призведе до труднощів виконання ймовірного судового рішення про задоволення позову, фактично призведе до неможливості такого виконання.

Отже наведене свідчить, що керівником Бучанської окружної прокуратури Київської області у достатній мірі обґрунтовано ризики не забезпечення позову у цій справі шляхом накладення арешту на спірну частку земельної ділянки.

Врахувавши предмет спору та наявність у сторони позивача обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановив, що обраний позивачем вид забезпечення позову, відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами.

Необхідність застосування даного заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, та, в свою чергу, свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення інтересів держави.

Отже, встановивши, що існує обґрунтоване припущення невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну частку земельної ділянки, належної відповідачу ОСОБА_2 .

Довід касаційної скарги ОСОБА_1 про порушення його прав як співвласника земельної ділянки, кадастровий номер :01:136:0119, на 1/2 частку якої накладено арешт, Верховний Суд відхиляє, оскільки, спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю без визначення часток співвласників, а тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, підставно наклав арешт на 1/2 частку земельної ділянки, належної ОСОБА_2 , оскільки саме в цьому полягає ризик незабезпечення позову, а саме висока вірогідність відчуження всієї земельної ділянки, зокрема й спірної її частки.

А отже, в цьому випадку очевидні ризики значно переважають над тимчасовим заходом у вигляді накладення арешту, тому вжиття заходів забезпечення позову в цій справі відповідає балансу інтересів учасників справи, зокрема й третьої особи ОСОБА_1 .

Верховний Суд відхиляє довід касаційної скарги, що суди мали вирішити питання зустрічного забезпечення в порядку статті 154 ЦПК України, оскільки в цій справі відсутні передумови, визначені вказаною нормою права. Серед іншого, учасники справи не позбавлені можливості реалізувати свої процесуальні права, передбаченими статтями 154 (зустрічне забезпечення), 156 (заміна заходів забезпечення позову), 158 (скасування заходів забезпечення), 159 (відшкодування збитків) ЦПК України.

Зокрема, частиною першою статті 159 ЦПК України передбачено право осіб, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судами доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм права щодо задоволення заяви про забезпечення позову не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року в справі за позовом керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі: органу, уповноваженого державою, здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про конфіскацію земельної ділянки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян