КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/9851/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Київ

Справа № 760/16129/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Букіної О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

У липні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Свої вимоги мотивував тим, що через розбіжність у поглядах на життя, спільне проживання сторін та збереження шлюбу виявилося неможливим. Вказує, що почуття любові до відповідача втрачено, і строк для примирення, за таких обставин, не вплине на збереження та покращення сімейних стосунків, спільних дітей від даного шлюбу з відповідачем не має.

Вважає, що їх шлюб розпався остаточно і поновити його неможливо, а тому перебування у шлюбі з відповідачем суперечить його інтересам.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року - позовні вимоги про розірвання шлюбу - задоволено.

Шлюб, зареєстрований Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) актовий запис № 463 від 29.09.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - розірвано.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернуласьз апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за підсудністю - до Ірпінського міського суду Київської області за місцем постійного проживання відповідача.

Вважає, що ОСОБА_3 , звернувшись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, ввів суд в оману, стверджуючи, що він не має спільних дітей з відповідачем, не веде спільного господарства з відповідачем, між подружжям відсутній майновий спір та в подальшому під час судового засідання пояснив, що в нього вже існує інша сім`я.

Трактування позиції позивача судом першої інстанції не відповідає дійсності, тексту позовної заяви, ні фактичним поясненням, що були надані позивачем.

Також суд першої інстанції не надав оцінку доказам (сімейним фото, характеристиці ОСОБА_3 від класного керівника ОСОБА_4 - їх спільного сина) та не взяв до уваги інтереси дитини. Оскільки відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та бере до уваги наявність неповнолітньої дитини.

А також суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження по справі №760/16129/23, що розглядається у Солом`янському районному суді м. Києва до розгляду цивільної справи № 369/11733/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, про розподіл спільно нажитого майна, про встановлення батьківства та визначення суми аліментів, та клопотання відповідача про об`єднання проваджень № 369/11733/23 та 760/16129/23.

Виходячи з норм процесуального права, обидві ухвали не підлягають апеляційному оскарженню, але суттєво порушують права малолітньої дитини та права відповідача, тому згідно ч.2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Вважає, що позивач не довів обставини справи, викладені в позовній заяві, тому суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Чеховська Д.Р. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду про розірвання шлюбу залишити без змін.

Вказує, що у справі, яка розглядається, позивачем заявлено лише одну вимогу - про розірвання шлюбу на тій підставі, що сім`я позивача та відповідача розпалась, вільної згоди позивача на продовження шлюбно-сімейних відносин немає, заходи примирення строком на 3 місяці виявились безрезультатними. Наразі у позивача є інша жінка, з якою у них сімейні стосунки.

Позивач вважає, що розірвання шлюбу не може ставитися в залежність від вирішення питання поділу майна, встановлення батьківства тощо, з огляду на фактичні обставини життя сторін і відсутність вільної згоди позивача на збереження шлюбу.

Окрім того, зупинення провадження у даній справі призведе до порушення принципу розумності строків розгляду судових справ. При цьому позивач зазначив, що заперечує своє батьківство по відношенню до ОСОБА_4 , 2012 року народження.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Позивач та відповідач в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 29 вересня 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 29 вересня 2020 року Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (актовий запис №463).

Відповідно до наданої відповідачем копії свідоцтва про народження від 21 березня 2012 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 932) ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . В графі батьки вказані мати - ОСОБА_1 та батько - ОСОБА_6 (а.с. 78).

Відповідно до змісту позовної заяви, позивач ОСОБА_3 вказує, що дітей у шлюбі з ОСОБА_1 він не має.

Як вбачається з матеріалів справи у провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебуває на розгляді цивільна справа №369/11733/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна, встановлення батьківства та стягнення аліментів.

Рішення у вказаній справі на даний період часу не ухвалено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з пояснень позивача вбачається, що на даний час сторони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства та проживають окремо, а тому подальше спільне проживання сторін у шлюбі та його збереження неможливе, оскільки втрачено взаєморозуміння та почуття любові.

За таких обставин суд дійшов висновку, що збереження сім`ї буде носити формальний характер. Суд врахував, що позивачем викладені категоричні заперечення проти клопотання відповідача про надання строку для примирення, а також наявність спору щодо поділу майна, встановлення батьківства та стягнення аліментів, проте наявність невирішених спірних питань не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки вони не входять у предмет доказування у справі про розірвання шлюбу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.2 ст. 36, 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим та дійшов вірного висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно - шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у даній справі було відкрито 04 вересня 2023 року. Ухвалою суду від 30 листопада 2023 року, постановленою в судовому засіданні за участі представників сторін, подружжю було надано строк на примирення - три місяці.

29 лютого 2024 року позивач ОСОБА_3 подав до суду заяву про те, що жодного шансу на примирення між ним та ОСОБА_1 немає, вони не ведуть спільне господарство, у них немає спільного бюджету, разом не проживають. Тому вважає примушування його до шлюбу з ОСОБА_1 неправомірним та таким, що суперечить його інтересам.

Будь-які докази, які б свідчили, що сторони примирилися, проживають однією сім`єю як чоловік та дружина в матеріалах справи також відсутні. При цьому, відповідачем не надано доказів про вжиття ним будь-яких заходів для примирення та збереження сім`ї за період з липня 2023 року по даний час.

Отже, доводи відповідача щодо можливості збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, що у свою чергу свідчить про його стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 також наголошувала, що позивач фактично створив нову сім`ю, тому жодних намірів зберігати шлюб з відповідачем він не має та категорично наполягає на розірванні шлюбу.

За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушень норм процесуального права з тих підстав, що судом не було ні зупинено розгляд справи про розірвання шлюбу, ні об`єднано в одне провадження зі справою про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, поділ майна, встановлення батьківства та стягнення аліментів, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить суд:

- встановити факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без оформлення шлюбу на протязі 9 років (з квітня 2011 року по вересень 2020 року) між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- визнати майно, яке було придбане під час перебування у фактичних шлюбних відносинах, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки SEAT LEON, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 - спільною сумісною власністю та провести розподіл майна, що є спільною сумісною власністю, з урахуванням інтересів дитини - ОСОБА_4 ;

- встановити батьківство ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_4 (2012 року народження),

- призначити ОСОБА_3 аліменти у розмірі 10 000 тисяч гривень на утримання його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2023 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 було передано для розгляду за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області.

Провадження у вказаній справі відкрито ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 08 січня 2024 року, справу було призначено до підготовчого судового засідання на 12 лютого 2024 року.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у раз об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Таким чином, оскільки розгляд даної справи про розірвання шлюбу жодним чином не залежить від вирішення спору про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах за період до реєстрації цього шлюбу, поділ майна, встановлення батьківства та стягнення аліментів, та є об`єктивно можливим, оскільки зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом спору та підлягають дослідженню судом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі про розірвання шлюбу до розгляду справи № 369/11733/23 Ірпінським міським судом Київської області.

Відповідно до ч. 1- 3 ст. 188 ЦПК України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ.

Враховуючи, що справа про розірвання шлюбу за позовом ОСОБА_3 та справа за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, поділ майна, встановлення батьківства та стягнення аліментів перебувають у провадженні різних за територіальною підсудністю судах та розглядаються за різними правилами позовного провадження ( спрощеного та загального), виходячи із різних предметів спору та предметів доказування у вказаних справах, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для об`єднання зазначених справ в одне провадження.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Вимоги апеляційної скарги про направлення справи за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до інформації про зареєстроване місце проживання особи, станом на час відкриття провадження у даній справі про розірвання шлюбу ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , що належить до територіальної підсудності Солом`янського районного суду м. Києва. Тому суд першої інстанції при відкритті провадження у справі правильно визначив підсудність даної справи.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вона фактично проживає у м. Ірпінь, про що позивачу було достеменно відомо, колегія суддів відхиляє, оскільки позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом ( ч. 1 ст. 27 ЦПК України).

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано норм матеріального і процесуального права, а тому рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.