Номер провадження: 22-ц/813/7105/24
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/13409/23

Номер провадження: 22-ц/813/7105/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Губара Д.В.,

учасники справи:

- позивач - Одеська міська рада,

- відповідачі - 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою, позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний нотаріус Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Шевцова Ольга Володимирівна, про встановлення факту постійного проживання та визнання спадкоємцями четвертої черги, за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Бондара В.Я. о 14 годині 46 хвилині 01 серпня 2024 року, повний тест рішення складений 09 серпня 2024 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог Одеської міської ради

У липні 2023 року Одеська міська рада звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з 564/1000 частин квартири спільного заселення, що становить - 51,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею - 91,5 кв. м.; 2) встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого після набрання ним законної сили воно є підставою для державної реєстрації за територіальною громадою міста Одеси, в особі Одеської міської ради, права власності на - 564/1000 частин квартири спільного заселення, що становить - 51,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 , загальною площею - 91,5 кв. м.. Також позивач просить стягнути з відповідачів витрати зі сплати судового збору.

Одеська міська рада обґрунтовує позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .. Після його смерті відкрилася спадщина на - 564/1000 частин квартири спільного заселення. Заповіти та спадкові договори ОСОБА_3 не укладав.

Після смерті ОСОБА_3 до Приморської державної нотаріальної контори в м. Одеса 13.12.2019 із заявами про прийняття спадщини звернулися - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю доказів родинних відносин. 25.10.2022.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_4 , однак заяву залишено без розгляду, у зв`язку з наявністю спору.

Інших спадкоємців у ОСОБА_4 не має, тому спадщина, яка залишилися після смерті ОСОБА_3 підлягає визнанню відумерлою (Т. 1, а. с. 1 - 8).

Позиція відповідачів в суді першої інстанції

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просять в її задоволенні відмовити.

Вказують, що у померлого ОСОБА_3 був брат - ОСОБА_5 , який є громадянином рф та постійно там мешкає. З померлим він інколи спілкувався телефоном, однак особистих зустрічей не було більше 10 років.

З 2009 року відповідачі проживали разом з померлим, який для них був як батько. Рідний брат - ОСОБА_5 обізнаний про те, що майже 10 років відповідачі турбувалися про його брата, проживали з ним та були однією сім`єю. Тому він написав заяву про відмову від спадкового майна на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Враховуючи, те що після смерті ОСОБА_3 у межах 6-ти місячного строку вони звернулися із заявою про прийняття спадщини, а спадкоємець другої черги надав письмову відмову на їх користь, підстави для задоволення позову про визнання спадщини відумерлою відсутні.

Залишення заяви відповідачів без розгляду не означає, що судом не підтверджено право відповідачів на спадкування. Відповідачі та син ОСОБА_2 - ОСОБА_6 зареєстровані у квартирі померлого та проживали з ним 10 років до його смерті. Відповідачі протягом 10 років сплачували комунальні послуги, несли усі витрати на ремонт житла, адже пенсія померлого не покривала навіть витрат на лікування та їжу. Відповідачі зареєстровані та мешкають у спірній квартирі, тому фактично прийняли спадщину (Т. 1, а. с. 152 - 156).

Короткий зміст зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

У серпні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із вищезазначеним зустрічним позовом, в якому просять: 1) встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою - АДРЕСА_2 ; 2) визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спадкоємцями четвертої черги спадкування за законом майна, що належало померлому ОСОБА_3 . Також просять стягнути з Одеської міської ради судові витрати за зустрічним позовом.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тими обставинами, що і відзив, а саме - сумісним проживанням з померлим, піклуванням про нього, веденням спільного господарства та відмовою брата померлого від спадкування на їх користь (Т. 1, а. с. 159 - 165).

Позиція Одеської міської ради на зустрічну позовну заяву

Одеська міська рада у відзиві на зустрічну позовну заяву, просить відмовити у його задоволенні, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази сумісного проживання зі спадкодавцем. Окрім самого проживання має бути пов`язаність осіб з померлим спільним побутом, взаємними правами та обов`язками. Захоронення померлого є актом доброї волі. Виданий КП ЖКС «Порто-Франківський» Акт від 19.11.2020 містить суто оціночний характер. У квитанціях про оплату житлово-комунальних послуг платником зазначено ОСОБА_7 , а де зазначено ОСОБА_1 то номер рахунку інший. Хто покупець продуктів побуту та харчування встановити не можливо (Т. 2, а. с. 126 - 131).

Зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 01 серпня 2024 року залишено без задоволеннявищевказані первісні позовні вимоги Одеської міської ради.

Зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою - АДРЕСА_2 .

В частині позовних про визнання спадкоємцями четвертої черги відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі, де був зареєстрований та проживав померлий ОСОБА_3 .. Свідки підтвердили, що після смерті у 2014 році матері ОСОБА_3 його утримували відповідачі, адже він ніде не працював. Відповідачі займалися ремонтом та прибиранням не лише загальної території, але і кімнати померлого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом мешкали в квартирі з ОСОБА_3 з 2007 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю з ОСОБА_3 .. Позиція відповідачів є більш вірогідною. Заперечуючи проти зустрічного позову Одеська міська рада посилалася лише на недостатність доказів, в той час, як сама на спростування доводів відповідачів доказів не представила.

Визнання спадкоємцем 4-ї черги за встановленням у судовому порядку факту спільного проживання особи зі спадкодавцем протягом не менше 5 років є компетенцією нотаріуса. Тобто набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 статусу спадкоємців 4-ї черги відбувається одночасно з прийняттям нотаріусом від них заяви про прийняття спадщини, тому позові вимоги про визнання спадкоємцями четвертої черги задоволенню не підлягають (Т. 2, а. с. 191 - 196).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Одеська міська рада в апеляційній скарзі просить скасувати вищевказане рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити первісну позовну заяву Одеської міської ради. У задоволенні зустрічного позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б могли підтвердити факт спільного проживання відповідачів з померлим. Наявність у особи на зберіганні документів, пов`язаних зі смертю та похованням (кремацією) спадкодавця, не може свідчити про існування між ними сімейних відносин. Копії товарних чеків та квитанцій про сплату за спожиті житлово-комунальні послуги та показання свідків не можуть підтвердити факт спільного проживання, оскільки є неналежними доказами у даній справі. З огляду на те, що після смерті ОСОБА_3 відсутні спадкоємці за законом та за заповітом, з моменту смерті минуло більше одного року, спадщина підлягає визнанню відумерлою (Т. 3, а. с. 1 - 12).

Позиція відповідачів в апеляційному суді

Адвокат Миколюк А.П., діючий від імені ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення.

Посилається на неспроможність доводів апеляційної скарги про відсутність належних та достатніх доказів для підтвердження факту спільного проживання з померлим спадкодавцем (Т. 3, а. с. 57 - 65).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.09.2024 року апеляційну скаргу Одеської міської ради залишено без руху (Т. 3, а. с. 39 - 40).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апелянтом було подано заяву, якою виконано вимоги вищевказаної ухвали.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.09.2024 року апеляційне провадження у справі було відкрито (Т. 3, а. с. 48 - 48 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.09.2024 року справу було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 3, а. с. 51).

У судовому засіданні представник Одеської міської ради - Сірак В.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

ОСОБА_1 та її представник - адвокат Миколюк А.П. у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Інших клопотань від учасників справи не надійшло.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, достатню наявність у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні,обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Одеської міської ради не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 (Т. 1, а. с. 22).

Приморською державною нотаріальною конторою у місті Одеса зареєстрована спадкова справа №64418090, номер у нотаріуса 301с/19, відкрита до майна померлого ОСОБА_3 (Т. 1, а. с. 83).

ОСОБА_1 звернулася - 13.12.2019 до Приморської державної нотаріальної контри му місті Одеса із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 (Т. 1, а. с. 179).

ОСОБА_2 звернувся - 13.12.2019 до Приморської державної нотаріальної контри му місті Одеса з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 (Т. 1, а. с. 180).

ОСОБА_5 подав нотаріально посвідчену заяву про відмову від спадкування майна його брата - ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 181).

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 20.12.2019 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не залишав заповіту, спадковий договір не укладав (Т. 1, а. с. 84 - 99).

23.06.2023 Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» звернувся до Приморської державної нотаріальної контри у місті Одеса з претензією кредитора щодо включення кредиторської вимоги у розмірі заборгованості ОСОБА_3 перед банком у сумі - 25 100 грн. до спадкової маси (т.1 а.с.205).

ОСОБА_3 є власником - 564/1000 квартири АДРЕСА_3 , про що свідчить свідоцтво про право власності від 17.08.2001 та свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1-176 державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В. (Т. 1, а. с. 32, Т. 2, а. с. 50).

Згідно листа Приморської державної нотаріальної контри у місті Одеса №2959с/02-14 від 20.12.2019, до складу спадкового майна входить частка квартири під АДРЕСА_3 . Нотаріусом запропоновано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернутися до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, адже доказів родинних відносин з померлим надано не було (Т. 1, а. с. 48).

25.10.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.01.2023 у справі №522/14253/22 вказану заяву залишено без розгляду, у зв`язку з наявність спору про право та роз`яснено про можливість подати позов на загальних підставах (Т. 1, а. с. 49 - 51).

Похованням ОСОБА_3 займався - ОСОБА_2 (Т. 2, а. с. 71, 72, 73).

У листі Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 28.12.2022 вказано, що у квартирі АДРЕСА_1 станом на 24.12.2022 зареєстровані наступні особи - ОСОБА_9 , ОСОБА_1 (з 11.04.2000), ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_2 (з 08.11.2018), ОСОБА_6 , ОСОБА_13 . Померлий ОСОБА_3 також був зареєстрований у квартирі з 03.07.1979 по 01.08.2019 (Т. 1, а. с. 53 - 54).

Сусіди померлого та відповідачів - ОСОБА_14 та ОСОБА_15 склали акт про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , незважаючи на дату реєстрації, фактично проживали у квартирі з померлим з 2007 року. Підписи сусідів на акті завірено начальником дільниці №7 КП ЖКС «Порто-Франківський» (Т. 2, а. с. 74 - 75).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннямич. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних зустрічного позову та відмову в задоволенні первісних позовних вимог Одеської міської ради.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі, та прийняття аргументів викладених у відзиві на апеляційну скаргу

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили встановити факт постійного проживання на час відкриття спадщини із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15, від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Згідно з статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18). Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб, а саме чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

Позитивні юридичні факти, тобто ті, які повинні існувати на час відкриття спадщини і можуть зумовлювати, за передбачених в ЦК умов, виникнення права на спадкування за законом. Аналіз положень глави 68 ЦК України дозволяє стверджувати, що для спадкування за законом мають існувати чітко визначені юридичні факти, що підтверджують наявність: родинних відносин (певний ступінь споріднення зі спадкодавцем); квазіродинних відносин (усиновлення спадкоємця чи спадкодавця); сімейних відносин (шлюб зі спадкодавцем; проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини); відносин із утримання (перебування на утриманні спадкодавця спадкоємцем не менш як 5 років до часу відкриття спадщини) (див, зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2021 року в справі № 643/14592/18 (провадження № 61-15094св20)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18), на висновки в якій посилається позивач, вказано, що «для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Встановивши, що ОСОБА_2 з 2000 року постійно проживав з покійною матір`ю та вітчимом у спадковому будинку на час відкриття спадщини, після їх смерті звернувся до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не відмовився від спадщини, зробили правильний висновок, що лише він вважається таким, що прийняв спадщину. Оскільки позивач протягом встановленого законом строку прийняв спадщину, але отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову».

З метою застосування статті 1264 ЦК України встановлення факту проживання однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного проживання осіб, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне проживання таких осіб в житлі за однією адресою (адресами), збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного/надання взаємної допомоги тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19 (провадження № 61-2851св22), від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21).

Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21.

За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.

Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підтвердження постійного проживання разом зі спадкоємцем на час його смерті відповідачами надано суду належні та допустимі докази.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі, де і був зареєстрований та проживав ОСОБА_3 .. Свідки підтвердили, що після смерті матері ОСОБА_3 у 2014 році, його утримували відповідачі, адже він ніде не працював, відповідачі займалися ремонтом та прибиранням не лише загальної території, але і кімнати померлого, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом мешкали у квартирі з ОСОБА_3 з 2007 року.

Згідно листа Приморської державної нотаріальної контри у місті Одеса №2959с/02-14 від 20.12.2019, встановлено, що 13.12.2019 заведена спадкова справа №301с/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 . До складу спадкова майна входить частка квартири під АДРЕСА_3 . Нотаріусом запропоновано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернутися до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин, адже доказів родинних відносин з померлим надано не було (т.1 а.с.48).

Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_5 , який є братом померлого та спадкоємцем другої черги, подав нотаріально посвідчену заяву про відмову від спадкування майна його брата ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 181).

Таким чином колегія суддів вважає, що подана заява про відмову від спадщини на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_2 також свідчить про те, що ОСОБА_5 також підтверджує факт спільного проживання останніх разом з померлим.

Крім того, похованням ОСОБА_3 займався ОСОБА_2 (Т. 2, а. с.71, 72, 73).

У листі Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 28.12.2022 вказано, що у квартирі АДРЕСА_1 станом на 24.12.2022 зареєстровані наступні особи - ОСОБА_9 , ОСОБА_1 (з 11.04.2000), ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_2 (з 08.11.2018), ОСОБА_6 , ОСОБА_13 . Померлий ОСОБА_3 також був зареєстрований в квартирі з 03.07.1979 по 01.08.2019 (Т. 1, а. с. 53 - 54).

Сусіди померлого та відповідачів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 склали акт про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , незважаючи на дату реєстрації, фактично проживали ву квартирі з померлим з 2007 року. Підписи сусідів на акті завірено начальником дільниці №7 КП ЖКС «Порто-Франківський» (Т. 2, а. с. 74 - 75).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що копії товарних чеків про сплату житлово-комунальних послуг, спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання, ведення спільного господарства.

Однак, колегія суддів вважає, що надані відповідачам докази в своїй сукупності підтверджують факт спільного проживання з спадкодавцем.

Одеська міська рада не надала суду належних та допустимих доказів на спростування факту постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час його смерті.

Тому, встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що вимоги позивачів про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки відповідачами доведено належними та допустимими доказами факт постійного проживання зі спадкодавцем на день його смерті, а Одеська міська рада такі докази не спростувала.

Таким чином, встановивши у цій справі факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з спадкодавцем, про відумерлість якої стверджує міська рада, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання спадщини відумерлою, оскільки наявність спадкоємців, які прийняли спадщину, унеможливлює визнання спадщини відумерлою.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, правильно встановив спірні правовідносини сторін і норми права, які підлягають застосуванню до них, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем та відмову у задоволенні первісних позовних вимог Одеської міської ради про визнання спадщини відумерлою.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Одеської міської ради є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Одеської міської радивідсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Підстави касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, передбачені частиною другою цієї статті.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 27 грудня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе