Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5175/23 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.

У Х В А Л А

26 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Борисюка Р.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/5175/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 січня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Драча Ю.І. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_5 через свого представника адвоката Кузьміна Д.Л. звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила:

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в сумі, що є еквівалентом 117 408 дол. США 22 центів (тіло позики 25 000 дол. США 00 центів, пеня 91 500 дол. США 00 центів, три проценти річних 908 дол. США 22 центи) на дату ухвалення рішення згідно умов Договору позики від 06 березня 2020 року;

- в рахунок стягнення боргу звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат та службових приміщень, загальна площа 49,23 кв.м., житлова площа 26,8 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_2 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження, визначивши у своєму рішенні початкову ціну продажу відповідно до умов Договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 06 березня 2020 року.

На обґрунтування позову вказувала, що 06 березня 2020 року ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_6 , на підставі довіреності, та ОСОБА_2 уклали Договір позики. Відповідно до пункту 1 Договору позики, Позикодавець передав Позичальнику у власність гроші в сумі 625 000,00 грн., що на момент укладення цього договору становить еквівалент 25 000,00 дол. США, на умовах, викладених в цьому договорі, а Позичальник приймає ці гроші та зобов`язується повернути суму грошей, що не може бути менше суми еквівалентної 25 000,00 дол. США, у встановлений термін та на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 3 Договору позики передбачено, що грошові кошти передані терміном до 06 березня 2022 року.

Для забезпечення вимог позикодавця за Договором позики, між позивачем та відповідачем було укладено Договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 06.03.2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. зареєстровано в реєстрі за №2690.

Відповідач зобов`язань за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув.

Враховуючи, що розмір боргу відповідача (тіло позики, пеня, три проценти річних) є значним і не зможе бути погашеним виключно за рахунок предмета іпотеки, ефективним способом захисту прав та інтересів позивача буде звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за рішенням суду, а також стягнення коштів в частині, що не буде погашена за рахунок предмету іпотеки.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 06 березня 2020 року на загальну суму 50 908,22 долари США, яка складається з: 25 000,00 доларів США тіло позики; 25 000,00 доларів США пені та 908,22 доларів США - 3% річних від суми боргу (що на день винесення рішення по справі 09.01.2024 року еквівалентно 1 923 368,55 гривень).

В рахунок стягнення боргу звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат та службових приміщень, загальна площа 49,23 кв.м., житлова площа 26,8 кв.м., яка на праві власності належить ОСОБА_2 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження, за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але не менше 90 відсотків вартості предмета іпотеки, визначеної на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження».

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Зупинено виконання рішення суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 16.09.2024 рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року в частині зупинення виконання рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його скасування або припинення скасовано.

Не погоджуючись із рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2024 року, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у стягненні пені та 3% річних, тіло позики стягнути у гривнях.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що квартира яка була предметом спору в суді першої інстанції та яка була передана в іпотеку набута відповідачем 10.12.2019 реєстровий №1351, правочин посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слівінською О.Б. Тобто вказана квартира набута відповідачем у шлюбі з ОСОБА_3 , шлюб зареєстровано 03 вересня 2016 року актовий запис № 1539, шлюб на даний час не розірвано. Права та обов`язки подружжя згідно Сімейного Кодексу України є рівними, тобто права та обов`язки ОСОБА_3 є таким ж як і права та обов`язки відповідача щодо спірного майна. Таким чином хоча ОСОБА_3 не брала участі у справі, суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки в тій же мірі що і стосовно відповідача.

Зазначає, що при підписанні договорів позики та іпотеки не отримана згода ОСОБА_3 , як дружини відповідача, матеріали справи не містять такої згоди хоча правочин виходить за рамки дрібного побутового. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Іпотекодержатель громадянка Ізраїлю ОСОБА_5 в особі свого представника діяла недобросовісно, оскільки достеменно знала, що майно належить ОСОБА_3 та відповідачу на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Судом неправомірно застосовано до правовідносин сторін положення статей 546, 549, 625, 1050 ЦК України, які не підлягали застосуванню відповідно до Закону України від № 2120-ХІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного часу».

Місцевий суд стягнув заборгованість у доларах, з еквівалентом гривні на час ухвалення судового рішення, у той час як з огляду на положення частини першої статті 1046 та частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строк, у розмірі та у тій саме валюті, яка визначена договором позики. Із наданого договору не вбачається, що відповідач отримав позику саме в іноземній валюті, тому рішення суду в цій частині не відповідає обставинам справи та протирічить положенням ст. 533 ЦК України.

Судом першої інстанції не досліджена довіреність від 05.03.2014 року №4112, посвідчена приватним нотаріусом Черпак Г.А. на предмет того чи мав повноваження громадянин Ізраїлю що ОСОБА_6 для укладання такого роду правочинів від імені ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Кузьмін Д.Л. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Також просить стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн та додає відповідні докази.

17.12.2024 від представника ОСОБА_1 ОСОБА_8 надійшла заява про закриття провадження у справі, в якій він зазначає, що предмет іпотеки квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності. ОСОБА_3 не є стороною договору іпотеки та не має права власності на предмет іпотеки, а тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 підлягає закриттю.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Кузьмін Д.Л. просив закрити апеляційне провадження, вирішити питання про витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги.

ОСОБА_3 чи її представник ОСОБА_4 до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд виходить з такого.

З матеріалів справи вбачається, що 06 березня 2020 року ОСОБА_5 , від імені якої діяв Вакс Олександр, на підставі довіреності, та ОСОБА_2 уклали договір позики (а.с.11).

Відповідно до пункту 1 Договору позики, Позикодавець передав Позичальнику у власність гроші в сумі 625 000,00 грн., що на момент укладення цього договору становить еквівалент 25 000,00 доларів США, на умовах, викладених в цьому договорі, а Позичальник приймає ці гроші та зобов`язується повернути суму грошей, що не може бути менше суми еквівалентної 25 000,00 доларів США, у встановлений термін та на умовах, передбачених цим договором.

У пункті 2 Договору позики вказано, що факт передачі та отримання грошових коштів в повному обсязі підтверджується підписами Сторін на цьому договорі.

Пунктом 3 Договору позики передбачено, що грошові кошти передані терміном до 06 березня 2022 року.

Для забезпечення вимог Позикодавця за Договором позики, між ОСОБА_9 від імені якої діяв ОСОБА_6 , на підставі довіреності, та ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 06.03.2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., зареєстровано в реєстрі за №2690 (а.с.8-10).

Відповідно до пункту 1.1. Договору іпотеки, цей Договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з договору позики від 06 березня 2020 року, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, за умовами якого Іпотекодержатель надав Іпотекодавцю позику в сумі 625 000,00 грн., що на момент укладання договору позики становить еквівалент 25 000,00 доларів США, на умовах, викладених в Договорі позики, а Іпотекодавець зобов`язується повернути суму грошей, що на день повернення не може бути менше суми еквівалентної 25 000,00 доларів США, вказану в договорі позики до 06 березня 2022 року.

У відповідності до Договору іпотеки Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Іпотекодавцем своїм зобов`язань за Договором позики отримати задоволення своїх вимог за рахунок майна, заставленого на нижче вказаних умовах.

У пункті 1.2. Договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 . Документи, що підтверджують право власності Іпотекодавця: Свідоцтво про право власності на житло, видавник відділ приватизації Державного житлового фонду, дата видачі 29.06.2006 № 51970 ;Договір дарування частини квартири, видавник Слівінська О.Б., приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу , дата видачі 10.12.2019, р.№ 1351 (а.с. 8).

Відповідно до пункту 1.3. Договору іпотеки, сторони оцінюють предмет іпотеки в суму 500 000 грн. 00 коп.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав позовні вимоги щодо стягнення основної суми заборгованості з відповідача доведеними та такими, що підлягають задоволенню. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про його правильність та необхідність задоволення позову в цій частині. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача пені, місцевий суд зазначив, що сума пені нарахована позивачем значно перевищує суму основної заборгованості та вважав за необхідне зменшити її розмір до 25000 дол. США.

Також суд першої інстанції вказав, що оскільки наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими відповідачем, підтверджується факт неналежного виконання боржником основного зобов`язання, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, є вимога позивача, як іпотекодержателя, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_3 звернулась до апеляційного з апеляційною скаргою на зазначене рішення суду, посилаючись на те, що до участі у розгляді справи її притягнуто не було, а оскаржуваним рішенням порушені її права.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить із наступного.

Пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частинами першою та другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав на те, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Одночасно вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже процесуальним законодавством передбачений обов`язок суду апеляційної інстанції з`ясувати наявність правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, чи вирішено судом першої інстанції питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням.

Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку статей 17, 352 ЦПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, адвокат Чертков В.О. вказав, що ОСОБА_3 є дружиною позичальника ОСОБА_2 . При підписанні договорів позики та іпотеки не отримана згода дружини відповідача, матеріали справи не містять такої згоди, хоча правочин виходить за рамки дрібного побутового. Квартира, яка є предметом іпотеки є спільною сумісною власністю подружжя. При укладенні договору іпотеки ОСОБА_5 знала про зазначені обставини.

Так, із матеріалів справи вбачається, що предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики від 06 березня 2020 року.

Із аналізу рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 січня 2024 року вбачається, що боржником за вказаним договором є саме ОСОБА_2 а тому право оскаржувати розмір заборгованості за основним зобов`язанням при розгляді справи про стягнення заборгованості належить саме йому.

ОСОБА_2 використав своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Водночас, із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки звернулася ОСОБА_3 , яка є дружиною позичальника (боржника). Ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині рішення не йдеться про заборгованість ОСОБА_3 за договором позики від 06 березня 2020 року.

Верховний Суд у своїх постановах від 26 вересня від 2018 року у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року у справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18) від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 26 вересня 2024 у справі № 703/141/23 (провадження № 61-18259св23) зазначав, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 дійшов висновку про те, що права одного з подружжя у випадку не пред`явлення до нього позовних вимог не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір і є відповідачем у справі.

Отже судом апеляційної інстанції, після відкриття апеляційного провадження у справі було встановлено, що ні мотивувальна, ні резолютивна частини рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 січня 2024 року не містять жодних суджень чи висновків суду саме про права та обов`язки ОСОБА_3 .

Крім того, обгрунтовуючи апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 вказав, що квартира, яка є предметом іпотеки, є спільною власністю подружжя.

Обгрунтовуючи клопотання по закриття провадження у справі, представник позивача ОСОБА_8 вказував, що майно, яке є предметом іпотеки є особистою власністю ОСОБА_2 .

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Колегія суддів звертає увагу, що у пункті 1.2. Договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 . Документи, що підтверджують право власності Іпотекодавця: -Свідоцтво про право власності на житло, видавник відділ приватизації Державного житлового фонду, дата видачі 29.06.2006 № 51970; Договір дарування частини квартири, видавник Слівінська О.Б., приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу , дата видачі 10.12.2019, р.№ 1351 (а.с. 8).

На стадії апеляційного розгляду справи, стороною позивача були надані також копії вказаних документів.

Із копії Свідоцтва про право власності на житло від 29.06.2006 № НОМЕР_1 вбачається, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 в порядку приватизації є ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 в рівних долях, право власності за якими в розмірі частині зареєстровано 25.09.2006, що підтверджується копією витягу КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради.

В подальшому, 10.12.2019 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 безоплатно передали у власність ОСОБА_2 по належній кожному частині квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування.

Із матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами укладено 03.09.2016 (а.с. 184).

Виходячи із наведеного, колегія суддів зазначає, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_2 , так як 1/4 частини квартири була набута ним до укладення шлюбу, а 3/4 частини квартири на підставі договору дарування. Таким чином ОСОБА_2 вправі розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд та при цьому згода дружини на укладення договорів щодо розпорядження вказаним майном не вимагається.

Відтак суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 січня 2024 року підлягає закриттю. Вказані висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою в ухвалі від 31.07.2023 у справі № 161/5684/15-ц.

Щодо витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Кузьмін Д.Л. вказав, що витрати на правничу допомогу складають 20 000 грн та додав детальний розрахунок із зазначенням видів робіт та їх вартістю, що зазначені в Акті виконаних робіт, у зв`язку із цим просив стягнути із ОСОБА_3 зазначену суму.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить із наступного.

Цивільним процесуальним законом визначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу у справі.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Так, із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 05.12.2024 між ОСОБА_9 та адвокатом Кузьміним Д.Л. було укладено договір про надання юридичних послуг №05.12/24-1. За умовами вказаного договору сторони погодили порядок, строки та обсяг надання правової допомоги, а також розмір та порядок оплати наданих послуг.

Предметом такої допомоги є надання правничої допомоги Вакс Майї з юридичного супруводження в межах питання щодо судового розгляду апеляційної скарги на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15.01.2024 у справі № 296/5175/23.

Із Акта приймання-передачі послуг до Договору про надання юридичних послуг №05.12/24-1 від 05.12.2024 вбачається, що адвокатом надані наступні послуги: аналіз апеляційної скарги на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 15.01.2024 у справі № 296/5175/23, формування правової позиції клієнта у справі, правовий аналіз актуальної судової практики Верховного Суду щодо спірних правовідносин; написання відзиву на апеляційну скаргу; представництво інтересів в суді. Сторони погодили фіксовану вартість послуг в сумі 20 000 грн, які сплачуються замовником згідно умов Договору.

26.12.2024 від представника ОСОБА_3 Черткова В.О. надійшла заява, в якій він вказує, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідає критерію розумності та їх стягнення у повному обсязі становитиме надмірний тягар для апелянта, що суперечитиме принципу розподілу таких витрат. Представником ОСОБА_7 було подано лише один документ відзив на апеляційну скаргу, а справа не є складною.

Судом встановлено, що адвокатом Кузьміним Д.Л. під час апеляційного розгляду подано відзив на апеляційну скаргу та клопотання про закриття провадження у справі. Крім того представник позивача брав участь у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції 26.12.2024.

Таким чином, колегія суддів, дослідивши надані докази, враховуючи предмет спору, значення справи для сторін, складність справи, наявність заяви представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 із запереченнями щодо вимог викладених у відзиві та зменшення розміру витрат на правничу допомогу, дійшла висновку про можливість відшкодування судових витрат із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в сумі 4 000 грн, пов`язаних із витратами на професійну правову допомогу в суді апеляційної інстанції, які підлягають стягненню при прийнятті постанови апеляційним судом.

Керуючись ст. 268, ч.1 п.3, ч.2 ст. 362, 381, 382, 390, 391 ЦПК України суд

у х в а л и в :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 січня 2024 року у цивільній справі № 296/5175/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики закрити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 4 000 грн в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 27.12.2024.

Головуючий Судді