КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 755/8532/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року, постановлену у складі судді Марфіної Н.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пасічник Світлана Григорівна, про визнання права власності,

встановив:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, заінтересована особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пасічник С.Г. про визнання права власності.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без руху та надано позивачу десятиденний термін для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 суд постановив вважати не поданою та повернути її заявнику, у зв`язку з невиконанням позивачем в установлений строк вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Не погоджуючись з ухвалою, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року та справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд, постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху, дійшов помилкового висновку про визначення позову як майнового. Вважає, що позов про визнання права власності був поданий до суду першої інстанції з підстав втрати правовстановлюючого документа, а відтак вважається немайновим. Звертає увагу на те, що судовий збір був сплачений в повному обсязі, як за немайновий спір.

А також, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви з підстав невірно визначеного позивачем відповідача по справі, чим порушив ст. 119 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскарження ухвали суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви позивачу передбачене пунктом 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу від 14 червня 2024 року про повернення позовної заяви позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що в установлений судом термін стороною позивача не виконано вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, тому суд дійшов висновку про необхідність визнання позовної заяви неподаною та її повернення заявнику.

З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки він відповідає матеріалам справи та зроблений з дотриманням норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, заінтересована особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пасічник С.Г. про визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який до дня своєї смерті був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на майно померлого, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи відсутність інших спадкоємців, ОСОБА_1 було подано заяву про вступ у спадщину на майно померлого. 06.04.2023 року приватним нотаріусом КМНО Пасічник С.Г. за заявою ОСОБА_1 було відкрито спадкову справу, за реєстраційним номером №70586452. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.01.2024 року було встановлено факт постійного спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останні 5 років до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3

ОСОБА_4 звернулась до органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації для отримання дублікату свідоцтва про приватизацію у зв`язку із втратою оригіналу, для отримання свідоцтва про спадщину. Рішенням органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 10 квітня 2024 року № 24-18/Д ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про приватизацію.

Постановою приватного нотаріуса Пасічник С.Г. від 25 квітня 2024 року було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру, відповідно до п.п. 16 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Тому позивач просила визнати право власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків - 10 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог закону, позивачем не надано актуальну грошову оцінку нерухомого майна, станом на момент подачі даної позовної заяви та не зазначено ціни даного позову (яка визначається вартістю спірного майна), що позбавляє можливості суд встановити точну суму судового збору, що підлягає сплаті за подання позовної заяви, адже така сума встановлюється в розрахунку одного відсотка від ціни позову.

Натомість, позивач помилково сплатила судовий збір за пред`явлення даного позову, у розмірі, що встановлений законом для позовних заяв немайнового характеру, що суперечить ст. 176 ЦПК України, адже вимога, яку позивач заявляє у даному позові, підлягає грошовій оцінці.

Таким чином, враховуючи наведені норми закону, позивачу у своїй заяві необхідно було зазначити ціну позову, яка залежить від актуальної оцінки вартості спадкової квартири на момент подання даного позову та сплатити (доплатити) судовий збір у порядку та розмірі, встановленому законом, з урахуванням актуальної ціни позову та вже сплаченого нею розміру судового збору.

Крім того, суд звертав увагу на те, що в даному випадку Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація є неналежним відповідачем за даною позовною заявою про визнання права власності на квартиру, в поряду спадкування за законом за умови відсутності інших спадкоємців за заповітом та законом, відповідачем у таких справах виступає територіальна громада м. Києва від імені якої діє Київська міська рада.

21 травня 2024 року ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року про залишення без руху позовної заяви доставлена до електронного кабінету представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач не надав актуальну грошову оцінку нерухомого майна, станом на момент подачі даної позовної заяви, не зазначив ціни даного позову (яка відраховується від вартості майна) та не доплатив судовий збір у порядку і розмірі, встановленому за подання до суду позовної заяви майнового характеру.

Враховуючи вищевикладене, недоліки позовної заяви, вказані в ухвалі суду від 21 травня 2024 року, позивач не усунув.

З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Як вбачається зі змісту прохальної частини позовної заяви, позивач просила визнати право власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, судом першої інстанції правильно визначено, що предметом позову ОСОБА_1 є визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця. У списку додатків до позовної заяви позивачем зазначено квитанцію про сплату судового збору, а у графі ціна позову у позовній заяві зазначено - позов немайнового характеру. При цьому працівником суду складений акт про відсутність вкладень від 17 травня 2024 року, про відсутність квитанції про сплату судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Форма та зміст позовної заяви, яка подається до суду, визначені статтями 175, 177 ЦПК України. Зокрема, пунктом 3 частини 3 статті 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи (ч. 2 ст. 176 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі

№ 910/13737/19 (провадження № 12-36гс20) вказано, що «майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 162, пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 163 ГПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог. Тобто будь-який майновий спір має ціну.

Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. […] Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17, провадження № 12-76гс18). Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці».

Таким чином, наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача ( про визнання права власності на квартиру) свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову - вартості квартири.

Враховуючи викладене, позовна вимога про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування відноситься до вимог майнового характеру, а тому для визначення судом суми судового збору, що підлягає сплаті за подання позовної заяви, та виконання вимог ч. 2 ст. 176 ЦПК України позовна заява має містити ціну позову.

Однак, при пред`явленні позову позивачем не були виконані вказані норми процесуального права, а саме не зазначено ціну позову та не сплачено відповідний розмір судового збору.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов спрямований на оскарження дій нотаріуса, тобто вимоги не мають матеріальної складової, тому не мають оцінюватись, у зв`язку з чим відсутня ціна позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в прохальній частині позовної заяви позивач просить визнати за нею право власності на квартиру порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця, що свідчить про майновий характер цієї позовної вимоги, ціна якої має визначатись вартістю майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що недоліки, викладені в ухвалі від 21 травня 2024 року, є суттєвими та такими, що не дозволяли суду першої інстанції відкрити провадження в справі та розглянути її з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавств.

Доводи апеляційної скарги представника позивача щодо повернення судом першої інстанції позовної заяви у зв`язку з визначенням позивачем неналежного відповідача не відповідають змісту ухвали, оскільки судом першої інстанції в мотивувальній частині ухвали від 21 травня 2024 року було надано лише роз`яснення позивачу, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяючи учаснику судового процесу в реалізації ним прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Разом з тим, враховуючи невиконання позивачем вимог ухвали суду від 21 травня 2024 року - невизначення ціни позову та несплату судового збору за позовні вимоги майнового характеру саме по собі роз`яснення судом щодо належного відповідача у цій справі не може бути підставою для скасування законної та обґрунтованої ухвали суду.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_1 , оскільки викладені в ухвалі від 21 травня 2024 року недоліки позовної заяви - визначення ціни позову та сплату судового збору за позов майнового характеру - позивач не усунула.

Визначені ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року недоліки позовної заяви ОСОБА_1 та визначення порядку їх усунення не можуть бути порушенням права на справедливий судовий захист і не можуть вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки зазначені в ухвалі вимоги до позовної заяви чітко врегульовані процесуальним законом.

Інших обґрунтованих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, апеляційна скарга не містить.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2024 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374 - 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 14 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня прийняття постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.