ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2024 року м. Кропивницький

справа № 392/196/24

провадження № 22-ц/4809/1587/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О. Л., Письменного О. А.,

за участі секретаря - Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач - Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2024 року у складі судді Бадердінової А. В. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ДП «Схід ГЗК») та просив стягнути на свою користь 22 321 грн 67 коп заборгованості по виплаті заробітної плати, 162 598 грн 40 коп середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2023 року по день звернення з відповідним позовом до суду, 36 269 грн 85 коп грошової компенсації за невикористані дні відпустки, 21 985 грн 72 коп грошової компенсації за невикористані дні відпустки, 20 000 грн моральної шкоди та 5 865 грн 18 коп судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що з 14.11.2015 по 02.08.2023 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із ДП «Схід ГЗК».

Згідно наказу № 710/0/с від 02.08.2023 трудовий договір між сторонами розірвано на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, яка перешкоджає продовженню даної роботи.

У день звільнення розрахунок із ОСОБА_1 не було проведено, а відповідно до довідки за підприємством ДП «Схід ГЗК» рахується заборгованість з виплати позивачу заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги.

Оскільки роботодавцем порушено строк розрахунку при звільненні, позивач вважав, що з відповідача підлягає стягненню на його користь середній заробіок за весь час затримки по по день звернення з відповідним позовом до суду.

Крім того, факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин призвело до моральних страждань ОСОБА_1 , втрати нормальних життєвих зв`язків, глибоких душевних страждань, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та позбавило можливості тривалий час користуватися своїми коштами, належними при звільненні, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 06 серпня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористанні ним дні відпустки та вихідної допомоги.

Провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1, ч.2 ст. 255 ЦПК України в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористанні ним дні відпустки та вихідної допомоги закрито.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ДП «Схід ГЗК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100 000 грн, який визначений без урахування утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ДП «Схід ГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ДП «Схід ГЗК» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1 756,98 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що ДП «Схід ГЗК» порушив вимоги ст. 116 КЗпП України та не виплатив у день звільнення 02.08.2023 ОСОБА_1 всіх сум, що належали до сплати від підприємства.

Суд першої інстанції врахував період часу невиплаченої заробітної плати та звернення позивача з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, період перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, розмір заборгованості по заробітній платі, а також те, що відповідач на момент ухвалення рішення сплатив заборгованість із виплати заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, при цьому, вважав, що розмір середнього заробітку значно перевищує розмір заборгованості з не виплаченої позивачу при звільненні заборгованості, що є непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати працівнику заробітної плати, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції вважав, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи та критеріям, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду, буде присудження до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 100 000 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вважав, що позивачем доведено той факт, що невиплата йому заробітної плати призвела до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків, однак, з урахуванням підстав стягнення моральної шкоди, а також вимог розумності та справедливості її розміру, визначив розмір цієї моральної шкоди в сумі 5 000 грн.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ДП «Сзід ГЗК» просить рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2024 року в частині задовлених позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Схід ГЗК» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100 000 грн та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні вказаних вимог.

Апеляціна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є безпідставним, необґрунтованим, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права та при неповному встановленні обставин, що мають значення для справи.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції не врахував, що його розмір майже у половину перевищує заборгованість по заробітній платі і не відповідає вимогам справедливості та пропорційності, а визначена судом першої інстанції сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою при звільненні, але не є і співмірною розміру заборгованості.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував неплатоспроможність ДП «Схід ГЗК», яка зумовлена фінансовою економічною кризою.

Враховуючи об`єктивну поведінку відповідача, економічну кризу у зв`язку з воєнним станом в Україні та ступінь вини ДП «СхідГЗК», визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, є надмірним і безпідставним.

Беручи до уваги конкретні обставини справи та наслідки, що наступили, відповідач вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, призводить до істотного збагачення позивача, а ДП «СхідГЗК» ставить у скрутне фінансове становище, оскільки всі рахунки підприємства арештовані через виникнення кредиторської заборгованості, а з урахуванням введення в Україні воєнного стану та постійними обстрілами Дніпропетровської області взагалі ставить під загрозу збереження майна підприємства.

Відзив на апеляційну скаргу

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу ДП «Сзід ГЗК» залишити без задоволення, а рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2024 року без змін.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу ДП «Схід ГЗК» та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з судовою повісткою ОСОБА_1 .

Від ДП «СхідГЗК» надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

За змістом ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи, що учасники справи в судове засідання, призначене на 12 годину 30 хвилин 18 грудня 2024 року, не з`явились, датою ухвалення рішення є дата складення повного тексту.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 14.11.2005 по 02.08.2023 перебував у трудових відносинах з ДП «Схід ГЗК» Смолінською шахтою на посаді машиніста електровоза підземної дільниці шахти та звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи у відповідності до п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Станом на 16.01.20254 за підприємством рахується заборгованість з виплати заробітної плати, компенсація за невикористану відпустку ОСОБА_1 у розмірі 76 224,51 грн, а саме: заробітна плата за червень 2023 року - 3 650,44 грн, за липень 2023 року - 13 807,15 грн, за серпень 2023 року - 511,35 грн, компенсація за невикористану відпустку - 36269,85 грн та вихідна допомога - 21 985,72 грн.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 270,30 грн з урахуванням податків та зборів, середньомісячна заробітна плата складає 27 311,45 грн з урахуванням податків та зборів.

З виписки за смарт - рахунком ОСОБА_1 , вбачається, що на його рахунок зараховано заробітну плату 18.01.2024 у розмірі 3 650,44 грн, 01.02.2024 у розмірі 13 807,15 грн, 29.02.2024 у розмірі 58 766,92 грн.

У ОСОБА_1 станом на 15.05.2024 року відсутня заборгованість по заробітній платі.

Середній заробіток з моменту звільнення на день подачі позову становить: 128 робочих днів, з урахуванням розміру середньоденної заробітної плати 1 270,30 грн, розмір середнього заробітку за вказаний період становить 162 598,40 грн (128 робочих днів * 1270,30 грн).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Схід ГЗК» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 62 598 грн 40 коп та моральної шкоди в розмірі 15 000 грн, не оскаржується, суд згідно зі статтею 367 ЦПК України в цій частині його не переглядає.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

До структури заробітної плати включено: основну заробітну плату винагороду за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткову заробітну плату - винагороду за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (стаття 2 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП Україниу разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Крім того, Верховний Суд у постанові 25 січня 2023 року усправі № 757/37241/20-ц (провадження№ 61-15667св21) зазначав, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (у разі часткового задоволення вимог працівника).

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 позивач з 14.11.2005 по 02.08.2023 перебував у трудових відносинах з Смолінською шахтою ДП «Схід ГЗК» на посаді машиніста електровоза підземної дільниці шахти та звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи у відповідності до п. 2 ст. 40 КЗпП України (а. с. 13-15).

За змістом копії довідки Смолінської шахти ДП «Схід ГЗК» за № 18-30/106 від 17.01.2024 станом на 16.01.2024 за підприємством рахується заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 76 224,51 грн, а саме: заробітна плата за червень 2023 року - 3 650,44 грн, за липень 2023 року - 13 807,15 грн, за серпень 2023 року - 511,35 грн, компенсація за невикористану відпустку - 36 269,85 грн та вихідна допомога - 21 985,72 грн (а. с. 17).

З наведеного вбачається, що у цій справі відповідач порушив строк виплати заробітної плати позивачеві.

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов в цілому обґрунтованого висновку про про необхідність стягнення із відповідача на користь позивача відповідно до ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Проте, суд не може погодитися із визначеним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з ДП «Схід ГЗК» на користь ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першоїстатті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З аналізу наданих сторонами доказів вбачається, що 76 224 грн 51 коп заробітної плати, належної позивачу, не було виплачено йому у день звільнення.

За змістом п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок) встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку визначається відповідно до Порядку, шляхом множення суми середньоденної заробітної плати працівника на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до довідки Смолінської шахти ДП «Схід ГЗК» за №18-30/105 від 17.01.2024 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1 270,30 грн з урахуванням податків та зборів, середньомісячна заробітна плата складає 27 311,45 грн з урахуванням податків та зборів (а. с. 16).

З виписки за смарт - рахунком ОСОБА_1 вбачається, що на його рахунок зараховано заробітну плату 18.01.2024 у розмірі 3 650,44 грн, 01.02.2024 у розмірі 13 807,15 грн, 29.02.2024 у розмірі 58 766,92 грн (а. с. 42).

Відповідно до довідки Смолінської шахти ДП «Схід ГЗК» за № 18-30/710 від 15.05.2024, наданої представником відповідача, вбачається, що у ОСОБА_1 станом на 15.05.2024 відсутня заборгованість по заробітній платі (а. с. 66).

Згідно розрахунку позивача ОСОБА_1 - середній заробіток з моменту звільнення на день подачі позову становить: 128 робочих днів, з урахуванням розміру середньоденної заробітної плати 1 270,30 грн, розмір середнього заробітку за вказаний період становить 162 598,40 грн (128 робочих днів * 1270,30 грн).

Надаючи оцінку вказаному розрахунку, який не спростовано відповідачем, суд вважає його обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам Порядку.

Разом з тим, вказана сума компенсації позивачу середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (162 598,4 грн) більш ніж в два рази перевищує суму заборгованості по заробітній платі (76 224 грн 51 коп).

Суд, з урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача, який добровільно сплатив суму заборгованості із заробітної плати під час розгляду справи судом першої інстанції, дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000, грн, що є співмірним розміру заявлених позивачем вимог.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, але є співмірною розміру заборгованості.

Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20 (провадження № 61-6476св22), від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21 (провадження № 61-6807св22) та від 15 березня 2023 року у справі № 201/8085/21 (провадження № 61-11636св22).

З огляду на викладене, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про непропорційність розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром заробітної плати.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналіз статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі№ 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.Шкода відшкодовується незалежно від вини.Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цихскладових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі№ 464/3789/17).

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав з боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя (постанова Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі № 201/5731/19 (провадження № 61-8507св21).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі №302/181/20 (провадження №61-10794св23).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 позивач перебував у трудових відносинах з ДП «СхідГЗК» та 02.08.2023 був звільнений з посади машиніста електровоза у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, за п. 2 ст. 40 КЗпП України (а. с. 13-15).

Відповідно до копії довідки ДП «СхідГЗК» Смолінська шахта від 17.01.2024 № 18-30/106 станом на 16.01.2024 за підприємством рахується заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 76 224 грн 51 коп (а. с. 17).

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з ДП «СхідГЗК» своєчасно не отримував заробітну плату, що є порушенням його трудових прав.

Вказані обставини викликали у ОСОБА_1 необхідність докладати додаткові зусилля для організації свого життя, як наслідок, завдали моральних страждань, які виразилися в неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду та переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Враховуючи те, що невиплата позивачу заробітної плати заподіяла останньому моральних страждань, суд першої інстанції, виходячи з характеру та обсягу страждань позивача і з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, обґрунтовано стягнув із ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував неплатоспроможність відповідача, яка зумовлена фінансово-економічною кризою, оскільки фінансовий стан відповідача, внаслідок винних дій якого, були порушені трудові права позивача, не є тією обставиною, яка враховується судом та впливає на розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що на території України введено воєнний стан, у зв`язку з чим, ДП «Схід ГЗК» має фінансові труднощі, а рахунки підприємства арештовані не заслуговують на увагу суду, з огляду на таке.

Частиною третьою статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Отже, законодавець пов`язує звільнення від відповідальності роботодавця за умови доведення останнім, що таке порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили.

Відтак, відповідачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що саме вказані обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який винник між сторонами, не врахував наведених вище обставин та висновків Верховного Суду, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та неправильно наданої оцінки наявним в матеріалах справи доказам дійшов помилкового висновку в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами зміни рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ДП «Схід ГЗК» підлягає частковому задоволенню, рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2024 року підлягає зміні в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з ДП «Схід ГЗК» на користь ОСОБА_1 , шляхом його зменшення з 100 000 грн до 30 000 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

В порядку розподілу судових витрат з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 пропорційно до задоволених вимог підлягає стягненню 299,99 грн (162 598,4*1%*18,45 %) судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та 484,48 грн (3 028*0,4*25 %) судового збору за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, а всього 784,47 грн.

За подання апеляційної скарги в порядку розподілу судових витрат пропорційно задоволеним вимогам з ОСОБА_1 на користь ДП «СхідГЗК» підлягає стягненню 699,98грн (162 598,4*150%*43,05%) судового збору.

Остаточно, шляхом проведення взаємозаліку з ДП «Схід ГЗК» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 84,49 грн (784,47-699,98) грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 362, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2024 року в частині частково задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грнз утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 84 (вісімдесят чотири) грн 49 коп судового збору.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний