Справа № 286/509/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2024 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Деменчук О. Г.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просить на підставі ст.ст. 512, 514, 516, 525, 598, 599, 610, 615, 625, 1048, 1050 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики № 3325688 від 13.10.2021 року у загальному розмірі 47676,80 грн. та судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 3028 грн. і витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13000 грн.

В обґрунтування позову вказує на те, що відповідач за допомогою електронного сервісу, розміщеного на офіційному сайті позикодавця, отримав від позикодавця короткострокову позику під проценти шляхом безготівкового зарахування грошових коштів на його картковий рахунок. Відповідач своєчасно не повернув позики та процентів за її користування, таким чином зобов`язання за договором позики первісному кредитору належним чином не виконав. Позичальник, як первісний кредитор, відступив своє право вимоги до боржника за договором позики, тобто відповідача, новому кредитору. Новий кредитор за договором факторингу відступив своє право вимоги до відповідача позивачу. Відповідач сум позики та нарахованих відсотків не погасив, тому позивач просить стягнути заборгованість в сумі позову в судовому порядку.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити в частині нарахування відсотків за користування кредитом в сумі 38246,80 грн., зокрема мотивуючи тим, що отримав позику в сумі 9400 грн. за договором позики № 3325688 від 13.10.2021 року, укладеним з ТОВ „Маніфою, як первинним кредитором, однак не був належним чином повідомлений про зміну кредитора і не міг своєчасно виконати свої грошові зобов`язання щодо повернення позики новому кредитору, а з настанням форс-мажорних обставин військової агресії рф проти України, що стало підставою для введення в Україні воєнного стану з 5.30 годин 24.02.2022 року взагалі позбавлений можливості належним чином виконати своє грошове зобов`язання перед позивачем, так як є призваним на військову службу під час мобілізації на особливий період і з 27.04.2022 року являється діючим військовослужбовцем ЗСУ, на якого поширюють норми Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, в тому числі щодо не нарахування штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом; вважає нараховані відсотки за користування позикою не розумними та не співмірними з розміром основного боргу, справедливим вважає нарахуванням відсотків пропорційно до суми тіла кредиту у розмірі 9400 грн.

Позивач подав письмові пояснення з приводу відзиву на позовну заяву, в яких просить позов задоволити повністю, зокрема вказуючи на те, що неповідомлення позичальника про уступку права вимоги не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора (постанови КЦС ВС від 06.02.2018 року у справі № 278/1679/13-ц, від 06.02.2019 року у справі № 361/2105/16-ц).

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи встановлено, що 13.10.2021 року між ТОВ «Маніфою», відповідачем, та ОСОБА_1 , позивачем, було укладено Договір позики № 3325688, згідно з умовами якого відповідач отримав грошові кошти позику у розмірі 9400 грн. шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті позикодавця https://money4you.ua протягом трьох робочих днів з дати підписання договору позики, із строком кредитування 30 днів, під процентну ставку 1,99% в день (29654,00 річних), з кінцевим строком повернення позики 12.11.2021 року та загальною вартість кредиту 15011,80 грн., з яких 9400 грн. сума позики, 5611,80 грн. проценти за користування кредитом.

Вказаний договір між сторонами був укладений дистанційно, внаслідок самостійного вчинення позивачем поетапних дій за допомогою реєструючої системи на веб-сайті відповідача в мережі Інтернет https://money4you.ua та його електронної ідентифікації при вході в особистий кабінет на веб-сайті шляхом перевірки товариством правильності введення електронних даних, направлених товариством на номер мобільного телефону позичальника, вказаний ним при вході в систему, згідно з закладеним алгоритмом отримання позики та підписанням з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Позикодавцем на виконання своїх договірних зобов`язань перераховано відповідачу 9400 грн., які 13.10.2021 року зараховано на його платіжну картку НОМЕР_1 , код авторизації 714703, номер трансакції в системі WayForPay 7870абе0-a3d6-4c51-884d-c941a6f6df1f. Проте відповідач своїх договірних зобов`язань у встановлений строк належним чином не виконав, позики в повному обсязі не повернув, відсотків за користування коштами не сплатив, внаслідок чого станом на 09.02.2022 року у відповідача виникла перед ТОВ «Маніфою» кредитна заборгованість у загальному розмірі 29064,80 грн., яка згідно з розрахунком заборгованості за договором позики складається з заборгованості за сумою позики у розмірі 9400 грн. та заборгованості за процентами в розмірі 19664,80 грн.

09.02.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», укладено Договір факторингу № 09/02-2022, у відповідності до умов якого до нового кредитора ТОВ «Вердикт Капітал» перейшли права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, укладеними між кредитором ТОВ «Маніфою» і боржниками, вказаними у реєстрі боржників.

Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу № 09/02-2022 від 09.02.2022 року ТОВ «Вердикт Капітал» з 09.02.2022 року за плату набув право грошової вимоги до боржників, в тому числі боржника за договором позики № 3325688 від 13.10.2021 року в сумі заборгованості 29064,80 грн., з яких 9400 грн. позики, 19664,80 грн. нарахованих відсотків.

10.01.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр», позивачем, укладено Договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 10-01/2023, у відповідності до умов якого до нового кредитора ТОВ «Коллект Центр» за плату перейшли права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, права вимоги за якими відступлені від первісного кредитора до ТОВ «Вердикт Капітал» згідно з реєстром боржників, в тому числі за договором факторингу № 09/02-2022 від 09.02.2022 року, укладеним між первісним кредитором ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт Капітал».

Відповідно до Змін в Реєстрі боржників до договору № 10-01/2023 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10.01.2023 року позивач ТОВ «Коллект Центр» з 10.01.2023 року набув право грошової вимоги до боржників, в тому числі боржника ОСОБА_1 за договором позики № 3325688 в сумі 123534,80 грн., з яких 9400 грн. позики, 19664,80 грн. нарахованих відсотків на дату відступлення права вимоги первинним кредитором станом на 09.02.2022 року, та 94470 грн. нарахованих відсотків згідно кредитного договору станом на 10.01.2023 року (всього 114134,80 грн. відсотків).

Позивач стверджує, що загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника станом на 09.01.2024 року відповідно до розрахунку заборгованості станом на день підготовки позову становить 123534,80 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 9400 грн., заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 114134,80 грн., проте враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 47676,80 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 9400 грн., заборгованість відсотками 38276,80 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач визнав обставини укладення ним з ТОВ „Маніфою договору позики № 3325688 від 13.10.2021 року, згідно з умовами якого він отримав короткострокову позику у розмірі 9400 грн. під відсотки за користування позикою. однак своєчасно позики не повернув і відсотків за її користування не сплатив.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж виду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа незалежно від суми (частина перша статті 1047 ЦК України).

Частиною 1 статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору позики. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Судом встановлено, що оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі.

Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом встановлено, що договір між первісним кредитором та відповідачем укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого первісний кредитор надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.

Встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем договір не був би укладений між ним та первісним кредитором, суд дійшов висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

Ураховуючи викладені обставини, суд вважає, що договір позики укладений відповідачем з первісним кредитором в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із договору.

Таким чином, суд вважає доведеними обставини укладення за участі відповідача договору позики № 3325688 та отримання ним 13.10.2021 року від первісного кредитора - ТОВ «Маніфою» на платіжну картку НОМЕР_1 кредитних коштів за цим договором в сумі 9400 грн. (номер трансакції в системі WayForPay 7870абе0-a3d6-4c51-884d-c941a6f6df1f), що стверджується наявною в матеріалах справи копією листа ТОВ „ФК „Вей Фор Пей від 17.02.2023 року. Виходячи із презумпції вини у цивільному праві, встановленої ст.614 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання вважається винною, якщо не доведе відсутність своєї вини у порядку, встановленому законом, суд вважає, що у даному випадку тягар спростування факту отримання позики належними доказами покладається на відповідача. Останній наведеного не заперечує та не спростував.

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж виду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1082 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За змістом наведених положень ст.ст.512, 514, 516, 1082 ЦК України боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 278/1679/13-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 361/2105/16-ц.

У відповідності до частини другої статті 1083 ЦК України якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень глави 73.Факторинг.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачем на адресу відповідача були надіслані повідомлення про відступлення права грошової вимоги за договором, яке підтверджує право вимоги позивача, як наступного нового кредитора, за договором, а також наявність у відповідача грошового зобов`язання та заборгованості перед позивачем, як наступним новим кредитором. Відтак, суд вважає розглядувану у цій справі позовну заяву наступного нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості таким повідомленням.

Доказів виконання відповідачем договірних зобов`язань щодо повернення позики та сплати нарахованих процентів на користь, як первісного кредитора, так і нових кредиторів, зокрема позивача, суду не надано.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 1050, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за позикою, просив у тому числі, крім основної суми боргу, яку фактично отримав в позику відповідач від первісного кредитора, стягнути складові її повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками. При цьому, з моменту відступлення первинним кредитором за плату права грошової вимоги до боржника-відповідача в розмірі 29064,80 грн. (що складається з тіла позики 9400 грн. та процентів за користування позикою в сумі 19664,80 грн.) і отримання права цієї грошової вимоги, ТОВ „Вердикт Капітал, як новий кредитор, не здійснював нарахування відсотків та штрафних санкцій. Однак, з моменту отримання від нового кредитора права грошової вимоги до боржника-відповідача в розмірі 29064,80 грн. позивач ТОВ „Коллект Центр, як наступний новий кредитор, здійснив донарахування відсотків до суми 114134,80 грн., тобто нарахував ще 94470 грн. (114134,80 грн. - 19664,80 грн.) і просить стягнути в судовому порядку 38276,80 грн.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, щодо вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, то суд вважає її обґрунтованою частково, а саме в сумі 19664,80 грн., яка була нарахована первинним кредитором і відступлена ним за плату новому кредитору, оскільки матеріали справи не містять розрахунку заборгованості та виписки по рахунку на підтвердження заборгованості відповідача, що дало б змогу суду перевірити правильність нарахування відсотків. Стягнення заборгованості за відсотками не може ґрунтуватись лише на розрахунках, наведених у позовній заяві, з яких, до того ж вбачається, що нарахування обумовлених договором сум процентів продовжувалось і після закінчення дії договору. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

Крім того, згідно з пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Пунктом 15 статті 14 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Як вбачається з копії військового квитка відповідача, останній призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період і з 27.04.2022 року являється діючим військовослужбовцем ЗСУ, на якого поширюють норми Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, в тому числі щодо не нарахування штрафних санкцій, пені та процентів за користування кредитом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем належними та допустимими доказами не доведено факту сплати ним заборгованості за договором позики.

Тому, враховуючи вищевикладене в сукупності та те, що фактично отримані та використані відповідачем грошові кошти в добровільному порядку не повернуті, так як належних та допустимих доказів на підтвердження повернення отриманих коштів позики, всупереч частини 1 статті 81 ЦПК України відповідач суду не надав, а також, виходячи з положень частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення коштів позики, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь наступного нового кредитора суми непогашеного тіла позики в розмірі 9400 грн. і відсотків, нарахованих на підставі вищезазначеного договору позики в сумі 19664,80 грн., право грошової вимоги щодо яких було відступлено первинним кредитором станом на 09.02.2022 року, а відтак, про задоволення позову в цій частині на суму 29064,80 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Позивачем понесено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3028 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13000 грн., які у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 4, 13, 19, 81, 137, 141, 263-265, 268, 273, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (ідентифікаційний код юридичної особи: 44276926, місцезнаходження: 01133, м.Київ, вул.Мечникова, буд.3, офіс 306), заборгованість за договором позики № 3325688 від 13.10.2021року у загальному розмірі 29064,80 грн., яка складається з основного боргу за тілом позики 9400 грн. та заборгованості за процентами 19664,80 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1847 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7930 грн.

В решті вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У випадку набрання рішенням законної сили відповідач вправі звернутися в суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочення або розстрочення виконання рішення в порядку, передбаченому ст.435 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 25.12.2024 року.

Суддя: В. І. Вачко