Номер провадження: 22-ц/813/950/24
Справа № 509/332/22
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Назарової М.В., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Колесніков Іван Леонтійович

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та припинення іпотеки,

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в якому просила:

- застосувати наслідки нікчемного правочину у формі договору іпотеки, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_5 26 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О. В. 26 липня 2019 року за реєстровим №1194, шляхом визнання припиненим з 26 липня 2019 року права ОСОБА_2 задовольнити свої вимоги за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О. В. 26 липня 2019 року за реєстровим №1193, шляхом звернення стягнення на земельну ділянку №27-А, кадастровий номер :02:005:2554, загальною площею 0,0499 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_6 ;

- припинити обтяження заборону на нерухоме майно земельну ділянку №27-.А, кадастровий номер :02:005:2554, загальною площею 0,0499 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_6 , що виникла на підставі договору іпотеки, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_5 26 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Місік О. В. 26 липня 2019 року за реєстровим №1194.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 квітня 2019 року у справі №509/2025/19 накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0499 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:2554.

Ухвалою суду від 25 червня 2019 року вказаний арешт скасовано.

26 червня 2019 року відомості про обтяження земельної ділянки виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

26 липня 2019 року між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_7 укладений договір позики, з метою забезпечення якого відповідачами укладений договір іпотеки, предметом договору є вказана вище земельна ділянка. Позивачка, будучи стягувачем в рамках виконавчого провадження зверталась щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника у вигляді вказаної вище земельної ділянки, яка належала відповідачу ОСОБА_2 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 червня 2019 року скасовано, відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову.

Повторний запис про арешт відповідної земельної ділянки на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 11 березня 2020 року внесено 21 квітня 2020 року.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 грудня 2020 року розірвано договір підряду щодо внутрішніх оздоблювальних робіт, укладений 03 грудня 2018 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 675 969 грн, набутих без правової підстави, 5 000 грн - моральної шкоди та понесені судові витрати у сумі 8776,80 грн.

Позивачка обґрунтовуючи свій позов вказує на правову позицію ВС, викладену у постанові від 05 липня 2018 року у справі№ 922/2878/17, відповідно до якої укладення боржником, проти якого розпочато судове провадження про стягнення боргу будь-якого договору, що перешкоджає задоволенню вимог первинного кредитора свідчить про його недобросовісність за зловживання правами, оскільки такі договори можуть бути направленні на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_10 боргового зобов`язання перед ОСОБА_2 , останній звернувся до суду із позовом (справа №509/1061/21), проте задоволення позовних вимог у такій справі порушить її права, оскільки право вимоги у неї виникло набагато раніше та було забезпечено накладенням арешту на майно боржника.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Колесніков І.Л., посилаючись на обставини, якими обґрунтовано позов, просить оскаржуване рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги. Крім того скаржник зазначає про хибність висновку суду першої інстанції стосовно того, що вказаний правочин не посягає на публічний порядок, оскільки майно, що стало його предметом було обмежене у обігу, зважаючи на накладений на нього арешт. Набуття ж прав іпотекодержателем не є добросовісним, оскільки на момент вчинення правочину судове провадження щодо стягнення з ОСОБА_11 грошових коштів ще тривало.

17 квітня 2023 року ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Зімірьова О.О., на електрону пошту апеляційного суду направив відзив на апеляційну скаргу, у якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні представник скаржниці адвокат Колесніков І.Л. підтримав вимоги апеляційної скарги, надав пояснення за її доводами.

Інші учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, із заявою (клопотанням) про відкладення розгляду справи не звертались, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника скаржниці, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним нормам, виходячи з такого.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що на час укладення між сторонами Іпотечного договору арешт був скасований, а ухвала Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 червня 2019 року по справі №509/2025/19 чинною. Вказаний вище правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є таким, що порушує публічний порядок, а отже і не є нікчемним.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, зважаючи на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 03 грудня 2018 року між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_8 на підставі попередніх домовленостей було укладено та підписано Договір підряду щодо виконання внутрішніх оздоблювальних робіт.

У зв`язку з невиконанням умов договору ОСОБА_8 та з метою захисту порушених прав позивачка звернулась до Овідіопольского районного суду Одеської області, заочним рішенням якого від 08.12.2020 року у справі №509/2025/19 стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 675 969,00 грн, як набуті без правової підстави та 5 000 грн в якості відшкодування моральної шкоди.

У зв`язку з набранням рішенням законної сили та невиконанням ОСОБА_8 , ОСОБА_5 рішення у добровільному порядку, 25 січня 2021 року приватним виконавцем Качурка В.В. відкрито виконавчі провадження №64272298, 64272680, 64272890.

На вказану земельну ділянку ухвалою суду від 24.04.2019 року був накладений арешт по справі №509/2025/19, який скасовано ухвалою суду від 25.06.2019 року.

26.06.2019 року відомості про обтяження земельної ділянки виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

26.07.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого було надано у борг ОСОБА_6 751 875,35 грн, що в еквіваленті до долару США становило 29 500 дол. США по курсу НБУ станом на 26.07.2019 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_5 своїх зобов`язань за вказаним вище договором у цей же день був укладений іпотечний договір, предметом якого є земельна ділянка, площею 0,0499 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, кадастровий номер :02:005:2554.

Проте, постановою Одеського апеляційного суду від 11.03.2020 року скасовано ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.06.2019 року та відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову.

За твердженням ОСОБА_1 , викладеними як у позові так і у апеляційній скарзі, вказаний договір іпотеки від 25 липня 2019 року відповідно до положень ст. 228 ЦК України є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи ОСОБА_1 , та погоджуючись із висновками суду першої інстанції, звертає увагу скаржниці на таке.

Відповідно до статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави".

Верховний Суд України (ВСУ) у постанові від 18.11.2014 року у справі N 21-422а14 сформулював висновки про те, що статтею 228 ЦК України встановлено два окремих види недійсності правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними (частини перша та друга статті 228 ЦК), і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваними (частина третя статті 228 ЦК України).

У постанові ВСУ від 06.07.2015 року у справі N 6-166цс15 сформульовані такі висновки:

"Положеннями цієї статті визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Подібні висновки викладені і в постанові ВСУ від 13.04.2016 у справі N 6-1528цс15:

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковими посилання скаржниці на те, що укладений 26 липня 2019 року договір іпотеки є нікчемним, а отже, є вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування наслідків нікчемності такого та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про застосування наслідків нікчемного правочину у формі договору іпотеки, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_5 26.07.2019 року.

Інші позовні вимоги не підлягають задоволенню, як похідні.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням позовних вимог, зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права та незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, яким надано правильну правову оцінку.

Погоджуючись із висновками та мотивами оскаржуваного рішення суду у цій справі, колегія суддів також ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

Порушень судом норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, чи стали підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова