Номер провадження: 22-ц/813/3346/24
Справа № 522/7213/22
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Венжик Л.С.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача Одеської обласної прокуратури, представника Елісашвілі О.М.,

від відповідача Головного управління Національної поліції в Одеській області не з`явились,

переглянувши справу №522/7213/22 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , апеляційною скаргою Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2023 року у складі судді Абухіна Р.Д., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 15 червня 2022 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що 02 жовтня 2007 року слідчим СВ ОМУ УМВС України в Одеській області винесена постанова про притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченого за частиною 3 статті 190, частиною 1 статті 358, частиною 3 статті 358 КК України в редакції 2001 року, постанову отримав 22 квітня 2008 року. Тоді ж 22 квітня 2008 року був затриманий, обрано запобіжний захід тримання під вартою до 22 червня 2008 року, в подальшому строк перебування під вартою продовжувався та лише 22 квітня 2009 року запобіжний захід було змінено з перебування під вартою на підписку про невиїзд.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2011 року визнаний винним у вчиненні вищевказаних злочинів; ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2011 року вирок скасовано, справу направлено до суду першої інстанції. Постановою прокурора від 11 березня 2014 року змінено обвинувачення шляхом виключення кваліфікації за частиною 3 статті 190 КК України. Постановою прокурора від 18 червня 2014 року змінено обвинувачення шляхом виключення кваліфікації за частиною 2 статті 358 КК України.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2014 року визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 358 КК України; ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 травня 2015 року вирок скасовано, справу направлено до суду першої інстанції. Постановою прокурора від 10 жовтня 2016 року змінено обвинувачення шляхом виключення кваліфікації за частиною 3 статті 190, частиною 2 статті 358 КК України.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 12 червня 2018 року визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 358 КК України; ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року вирок скасовано, справу направлено на новий розгляд.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2020 року визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 358 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 765,00 грн., від відбуття покарання звільнений за спливом строку давності; ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року вирок залишено без змін.

Розгляд кримінальної справи №9 було розпочато 21 квітня 2008 року, закінчено 13 січня 2021 року, що становить 12 років 8 місяців 23 дні, при цьому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 190, частиною 2 статті 358 КК України було незаконним, відповідно, було незаконним і перебування під вартою у період з 22 квітня 2008 року по 22 квітня 2009 року, що надає право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону №266/94-ВР.

Позивач ОСОБА_1 просив стягнути за рахунок коштів державного бюджету України з Державної казначейської служби України на його користь на відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 994500,00 грн. (т.1 а.с.1-15).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 20 червня 2022 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.90-91).

Відповідач Держава Україна в особі Державної казначейської служби України позов не визнав, зазначивши у відзиві про помилковість ототожнення Казначейства з Державою Україна та неналежність Казначейства як відповідача; про відсутність права на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону №266/94-ВР, так як було постановлено обвинувальний вирок (т.1 а.с.144-151).

Відповідач Держава Україна в особі Одеської обласної прокуратури позов не визнав, зазначивши у запереченні, що судом кримінальної юрисдикції факт незаконності обвинувачення та затримання позивача не встановлений. Здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування, саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2020 року, залишеним без змін в апеляційному та касаційному порядку, ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 190 КК України, при цьому при перегляді законності вироку не було встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування кримінального закону, які б вказували на необхідність скасування або зміни оскаржуваного вироку. В ході досудового слідства у кримінальній справі ОСОБА_1 було висунуто обвинувачення за частиною 3 статті 190, частиною 2 статті 358, частиною 3 статті 358 КК України, що передбачало покарання у вигляді позбавлення волі та, як наслідок, обрання запобіжного заходу у вигляді тривання під вартою (т.1 а.с.205-209).

Відповідач Держава Україна в особі Головного управління Національної поліції в Одеській області позов не визнав, зазначивши у відзиві, що позивачем визначено кілька відповідачів, проте не зазначено зміст вимог до кожного з них. Викладені у позові обставини не обґрунтовують позовних вимог, а лише містять суб`єктивні міркування позивача щодо певних обставин, які мали місце. За наявними в справі матеріалами неможливо встановити чи завдана моральна шкода, якщо так, то у чому така полягає, чи наявна вина ГУНП в Одеській області. ГУНП в Одеській області є неналежною стороною у справі, так як досудове розслідування було здійснено службовими особами ГУ МВС України в Одеській області, який наразі перебуває в процесі ліквідації та від імені якого діє ліквідаційна комісія. Позивач не довів доказами факт завдання йому моральної шкоди та того, що така моральна шкода була завдана саме органами досудового розслідування та прокуратури, а також причинний зв`язок між діями та настанням тих негативних наслідків, яких, судячи з позовної заяви, взагалі немає. Сама лише наявність певних обставин у кримінальному провадженні не доводить заподіяння моральної шкоди та не підтверджує наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями та бездіяльністю органів досудового розслідування та настанням шкоди (т.2 а.с.2-12).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, за клопотанням позивача ОСОБА_1 виключено Державу Україна в особі Державної казначейської служби України з кола відповідачів (т.1 а.с.223-226).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2023 року позов задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн.; в решті вимог відмовлено (т.2 а.с.34-40).

Висновок суду мотивовано тим, що слідством та прокуратурою не зібрано достатньо доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 за частиною 3 статті 190, частиною 2 статті 358 КК України, тому обвинувачення було змінено шляхом виключення з нього частини 3 статті 190, частини 2 статті 358 КК України. Таким чином, право позивача на відшкодування моральної шкоди виникає на підставі того, що його було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності за частиною 3 статті 190, частиною 2 статті 358 КК України у зв`язку з чим він перебував під вартою. Розмір моральної шкоди визначено, виходячи з характеру та обсягу страждань та немайнових втрат.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про стягнення Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди 1025100,00 грн. (т.2 а.с.49-66).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні тяжкого злочину за частиною 3 статті 190 КК та злочинів невеликої тяжкості за частинами 2, 3 статті 358 КК України в редакції 2001 року, в наслідок чого з 21 квітня 2008 року по 22 квітня 2009 року знаходився під вартою, а потому до 13 січня 2021 року перебував під слідством та судом на підписці про невиїзд, діяла заборона на виїзд, на майно було накладено арешт, що надає право на відшкодування моральної шкоди за весь час перебування під слідством та судом, що в сукупності складає 12 років 8 місяців 23 дні. Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, що у судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Завдання моральної шкоди та її розмір обґрунтовано та доведено.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської обласної прокуратури на рішення суду.

В апеляційній скарзі Одеська обласна прокуратура просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у позивача не виникло, так як право на відшкодування шкоди у громадянина, який незаконно засуджений виникає у випадку повної його реабілітації. Перелік підстав за наявності яких виникає право на відшкодування шкоди відповідно до вимог вказаного Закону, є вичерпаним. Вироком суду, що набрав законної сили, ОСОБА_1 засуджено за частиною 3 статті 358 КК України, отже повної реабілітації не відбулося. Факт зміни прокурором обвинувачення не свідчить про незаконність притягнення особи до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та вказаного Закону. При перегляді вироку суду в апеляційному та касаційному порядку не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону (т.2 а.с.73-83).

В апеляційних скаргах не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві на апеляційну скаргу Одеська обласна прокуратура заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 не набув право на відшкодування шкоди на підставі Закону (т.2 а.с.134-139).

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури обґрунтовує наявністю права на відшкодування шкоди з підстав перебування під вартою, відмови прокуратури від підтримання державного обвинувачення у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи, що вказує на незаконне переслідування. В наслідок незаконного обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину, кримінальна відповідальність за яке передбачена частиною 3 статті 190 КК України та незаконного обвинувачення у скоєнні злочину середньої тяжкості, кримінальна відповідальність за яке передбачена частиною 2 статті 358 КК України (в редакції 2001 року), відповідно до яких знаходився під слідством та судом 12 років 8 місяців 23 дні, з яких у період з 21 квітня 2008 року по 22 квітня 2009 року перебував під вартою у слідчому ізоляторі, де через тримання в несумісних з життєвими умовами захворів на туберкульоз та був вимушений проживати окремо від своєї родини, а в подальшому розірвати шлюб. Через хворобу отримав інвалідність. Вказаними незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду була завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню у заявленому розмірі (т.2 а.с.152-159).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , задоволення апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові з огляду на наступне.

ОСОБА_1 пред`явлено до суду позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР.

Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, передбачено статтею 1176 ЦК України, відповідно до положень якого шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державною в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч.1 ст.1176 ЦК); право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст.1176 ЦК України).

Відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР) відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян (п.1 ч.1 ст.1 Закону); завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч.2 ст.1 Закону).

Випадки, у яких виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом №266/94-ВР, визначено у статті 2 Закону, згідно положень якої право на відшкодування шкоди виникає у випадку:

постановлення виправдувального вироку суду (п.1);

встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (п.1-1);

закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п.2).

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів (ч.2 ст.2).

Стаття 3 Закону №266/94-ВР визначає, що у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода (п.5 ч.1 ст.3 Закону).

Відповідно до статті 4 Закону №266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету; розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, зокрема, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади).

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч.5 ст.4 Закону).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психологічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.6 ст.4 Закону).

Постановою слідчого СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 02 жовтня 2007 року у кримінальній справі №9 ОСОБА_2 притягнутий в якості обвинуваченого за вчинення злочинів, передбачених частиною 3 статті 190, частинами 1, 3 статті 358 КК України.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2008 року ОСОБА_2 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 190, частинами 1, 3 статті 358 КК України обрано запобіжний захід тримання під вартою.

22 липня 2008 року кримінальну справу №9 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених частиною 3 статті 190, частинами 2, 3 статті 358 КК України, направлено до Суворовського районного суду м. Одеси.

Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2009 року за клопотання підсудного ОСОБА_2 змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Постановою прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 від 10 жовтня 2016 року про зміну обвинувачення в суді змінено ОСОБА_1 обвинувачення виключенням з обвинувачення частини 3 статті 190, частини 2 статті 358 КК України, викладено обвинувачення в новій редакції, за якою ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 358 КК України.

Кримінальна справа судами першої та апеляційної інстанції розглядалась неодноразово.

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 25 травня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 січня 2021 року та ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 358 КК України (в редакції 2001 року) та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 45 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що рівно 765,00 грн.; на підставі статті 49, частини 5 статті 74 КК України ОСОБА_1 від призначеного покарання звільнено у зв`язку із закінченням строків давності; застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, арешт майна та заборону виїзду скасовано; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз судові витрати в сумі 1095,25 грн. та 939,00 грн.

Отже, у відношенні ОСОБА_1 у кримінальній справі постановлено обвинувальний вирок суду; у обвинувальному вироку суду не встановлено факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадянина, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

У відношенні ОСОБА_3 у кримінальній справі не приймалась постанова про закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Дане вказує на відсутність передбачених пунктами 1, 1-1, 2 статті 2 Закону №266/94-ВР випадків, за яких виникає право на відшкодування шкоди.

Зміна прокурором обвинувачення в суді виключенням обвинувачення за частиною 3 статті 190, частиною 2 статті 358 КК України та викладенням обвинувачення за частиною 3 статті 358 КК України не є випадком, що передбачений пунктом 2 статті 2 Закону №266/94-ВР, за якого виникає право на відшкодування шкоди.

Факт зміни обвинувачення не має наслідком незаконність притягнення особи до кримінальної відповідальності, повна реабілітація особи за таких обставин не наступає.

В даному випадку кримінальна справа закінчилась постановленням обвинувального вироку.

Правові підстави для відшкодування моральної шкоди за зазначених позивачем обставин на підставі Закону №266/94-ВР відсутні.

Щодо тривалості кримінального провадження, то у березні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням розумних строків розгляду кримінальної справи в суді. Постановою Одеського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року в справі №1527/4804/12, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 23 лютого 2021 року, позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням розумного строку судового розгляду кримінальної справи задоволено частково; стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 200000,00 грн.

В порядку розподілу судових витрат витрати Одеської обласної прокуратури на сплату за подання апеляційної скарги судового збору в сумі 1610,40 грн. підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2023 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відмовити.

Витрати Одеської обласної прокуратури на сплату за подання апеляційної скарги судового збору в сумі 1610 грн. 40 коп. компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 грудня 2024 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді О.С.Комлева

Є.С.Сєвєрова