У Х В А Л А

щодо закриття провадження у справі

31.01.2024 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі судді Костянтина Шепеля,

із секретарем судового засідання Раїсою Буга,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Андрія Щудли,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі № 1 Жмеринського міськрайонного суду у режимі відеоконференції справу за позовом адвоката Натхи Марії Сергіївни в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служби у справах дітей Тячівської міської ради Закарпатської області, про зміну місця проживання малолітньої дитини та відібрання дитини, -

у с т а н о в и в :

До початку підготовчого судового засідання 22 січня 2024 року через систему «Електронний суд» представник відповідача ОСОБА_4 подає заяву про закриття провадження у справі.

Представник позивача ОСОБА_5 копію заяви та доданих до неї документів в системі "Електронний суд" отримала та з ними ознайомилась.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служба у справах дітей Тячівської міської ради в судове засідання не з`явився, заяв та клопотань про відкладення підготовчого судового засідання не подавав.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 свою заяву підтримує та пояснює, що дана справа не може розглядатись в судах України, оскільки це справа з іноземним елементом, виходячи з Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідач ОСОБА_3 та її син ОСОБА_6 28 лютого 2022 року виїхали з території України. В квітні 2022 року в Республіці Німеччина отримали тимчасові посвідки на проживання, а згодом і дозволи на проживання. Відповідач з дитиною офіційно зареєстровані в Німеччині, де і проживають, дитина відвідує школу. Дана справа не підсудна судам України, відповідно до статті 66 вказаного Закону права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Відповідач з дитиною два роки проживають в Німеччині, тому даний спір має розглядатись за місцем їх проживання. В статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» міститься 12 пунктів, де вказана виключна підсудність справ судам України, де є справа з іноземним елементом, дана справа в перелік не попадає, але говорити про те, що такий спір має розглядатись виключно судам України, не можна, оскільки в положеннях Конвенції, яка має більшу юридичну силу, ніж законодавство України, чітко визначено, що даний спір повинен розглядатись за місцем проживання відповідача. Стороною відповідача надано відповідні докази проживання і навіть те, що дитина відвідує школу. Щодо умов проживання дитини, то у разі продовження розгляду справи такі докази будуть надані. Суд на даний час не має досліджувати умови проживання дитини. При визначенні підсудності справ має враховуватись тільки місце проживання, де особа проживає і який зв`язок у неї склався в правом певної держави. Представник позивача просить відмовити в задоволенні клопотання і надати докази умов проживання дитини, що суперечить одне одному. Просить закрити провадження у справі.

Представник позивача ОСОБА_5 заперечує проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі з ряду причин. Зокрема, положеннями Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що таке справи з іноземним елементом. Відповідно до статті 76 Закону визначено підсудність справ з іноземним елементом, що визначається на момент відкриття провадження у справі. Також цією статтею визначено перелік всіх моментів і можливостей розглядати справи з іноземним елементом, і там не передбачено особливого виду підсудності даної категорії справ. Тому вважає, що дана позовна заява має розглядатись за загальними правилами підсудності. Відповідач не надала доказів щодо умов проживання дитини, з огляду на позицію Верховного Суду України від 6 червня 2019 року, справа № 495/ 2106/17, де зазначено, що «місце проживання дитини має бути разом з матір`ю, тому що вона створила більш сприятливі умови для проживання дитини, оскільки у квартирі, в якій мешкає мати є, зокрема, облаштована кімната для сина, в якій він проживає сам». В рішенні ЄСПЛ наголошується про те, що треба підтверджувати безпосередньо влаштованість життя дитини, тобто його місця проживання. Наголошує, що існує рішення суду міста Кьольн від 7 серпня 2023 року про повернення в Україну малолітнього ОСОБА_7 , де зазначено про те, що ОСОБА_8 зобов`язана повернути дитину за місцем проживання, в Україну. Це рішення набуло законної сили, воно не оскаржувалось, тобто діє і Німеччина зобов`язує відповідача повернути дитину до місця проживання. Іноземний суд своїм рішенням повернув дитину в Україну, тому сторона позивача вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю з огляду на таке.

Відповідно до статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Питання підсудності цивільних справ урегульоване в главі 2 розділу І ЦПК України, яка визначає предметну, суб`єктну, інстанційну та територіальну юрисдикцію (підсудність) справ, та статтею 497 ЦПК України врегульовано підсудність судам України справ з іноземним елементом, відповідно до положень якої підсудність цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою Україною.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Отже, на цивільні справи з іноземним елементом поширюються як загальні, так і спеціальні правила територіальної підсудності.

Цивільний процесуальний кодекс України передбачає предметну, суб`єктну, інстанційну та територіальну юрисдикцію. Закон України «Про міжнародне приватне право» в свою чергу передбачає договірну, загальну, альтернативну та виключну підсудність.

Таким чином, суди під час вирішення питання про підсудність справ з іноземним елементом повинні керуватися як нормами ЦПК України, так і нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» і нормами відповідних міжнародних договорів.

Визначення поняття «іноземний елемент» наведено в пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», а саме: іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: а) хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; б) об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; в) юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (статті 75-77 Закону).

Згідно зі статтею 66 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

У статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Якщо фізична особа є громадянином двох або більше держав, її особистим законом вважається право тієї з держав, з якою особа має найбільш тісний зв`язок, зокрема, має місце проживання або займається основною діяльністю.

Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

При цьому, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що передбачено частиною другою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», а також пунктом 3 частини першої статті 186 ЦПК України (принцип lis alibi pendens).

Відповідно до статті 32 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, яку ратифіковано Законом України № 240/94-ВР (40/94-ВР ) від 10 листопада 1994 року правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої постійно проживають діти.

Згідно з положеннями статті 32 Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, права і обов`язки батьків та дітей, у тому числі зобов`язання батьків по утриманню дітей, визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають постійне спільне місце проживання, а за відсутністю постійного спільного місця проживання батьків та дітей їх взаємні права та обов`язки визначаються законодавством Договірної Сторони, громадянином якої є дитина.

У статті 3 ЦПК України закріплено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

З аналізу вказаних положень закону та міжнародних договорів, які були ратифіковані Україною, Закону України «Про міжнародне приватне право», суд дійшов висновку про непідсудність даної справи з іноземним елементом розгляду у національних судах України, оскільки відповідач у справі ОСОБА_3 зареєстрована та проживає постійно на території м. Дюссельдорф, країна Німеччина (а.с.159-160 том 1), дитина зареєстрована та постійно там проживає разом з відповідачем (матір`ю) (а.с.161-162 том 1), навчається в першому класі відкритої денної школи Сятого Петра м. Дюссельдорф (а.с.163-164 том 1), і в цьому випадку актами міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, визначено договірними сторонами розгляд справи за місцем проживання відповідача у справі.

Згідно зі статтею 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи представника позивача про те, що справа не є справою з іноземним елементом, не спростовують висновків суду щодо юрисдикції справи, оскільки такі висновки відповідають змісту Угоди між Україною та Німеччиною про правову допомогу в цивільних справах.

Рішення суду, ухвалене із порушенням юрисдикції, матиме перешкоди у його виконанні на території країни, де проживає відповідач.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 10, 255, 497 ЦПК України, Законом України "Про міжнародне приватне право", суд

п о с т а н о в и в :

Клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Щудли Андрія Михайловича - про закриття провадження у справі задовольнити.

Справу за позовом адвоката Натхи Марії Сергіївни в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Служби у справах дітей Тячівської міської ради Закарпатської області, про зміну місця проживання малолітньої дитини та відібрання дитини, - провадженням закрити.

На ухвалу може бути подана апеляція до Вінницького апеляційного суду на протязі п`ятнадцяти днів з дня складання повної ухвали.

Повна ухвала складена 5 лютого 2024 року.

Суддя Костянтин ШЕПЕЛЬ