Номер провадження: 22-ц/813/4345/24
Справа № 495/72/22
Головуючий у першій інстанції Заверюха В.О.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 лютого 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на період навчання дитини,

встановив:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним вище позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти у розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини щомісячно на період її навчання, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення нею 23-х років, допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Позов обґрунтований тим, що позивачка є донькою відповідача ОСОБА_3 .

Сторони проживають окремо.

У 2020 року позивачка вступила до Одеського національного університету імені І.І.Мечникова на контрактній основі і навчається на ІІ курсі економіко-правового факультету денної форми навчання, за спеціальністю право, розмір оплати за надання освітньої послуги становить 28 856 грн.

Відповідач з часу навчання позивачки у вказаному вище навчальному закладі добровільно не надає їй матеріальної допомоги яку вона потребує у зв`язку з продовженням навчання, хоча має можливість надавати таку допомогу.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 лютого 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 лютого 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що є помилковим висновок суду про відмову в задоволенні її вимог, оскільки відповідач під час розгляду судом справи не заперечував обставин щодо його можливості надавати їй матеріальну допомогу як повнолітній дитині яка продовжує навчання.

Учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 , суд виходив з того, що позивачкою не доведено суду обставин щодо можливості відповідача надавати їй матеріальну допомогу як повнолітній дитині яка продовжує навчання.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як убачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами, позивачка є повнолітньою донькою відповідача, яка не досягла 23 років, з 2020 року навчається в Одеському національному університеті імені І.І.Мечникова на контрактній основі, на час подання цього позову на ІІ курсі економіко-правового факультету денної форми навчання.

Сторони проживають окремо.

Під час розгляду судом першої інстанції цієї справи, відповідач у поданому до суду відзиві на позовну заяву не заперечував проти сплати ним аліментів на утримання позивачки на період її навчання у сумі 2000 грн щомісячно, вказуючи, що саме в такому розмірі він має можливість надавати матеріальну допомогу, та просив стягнути з нього аліменти на користь позивачки у вказаному вище розмірі, щомісячно на її утримання до закінчення нею навчання. Крім того, приймаючи участь у судовому засіданні 02 лютого 2022 року, відповідач зазначив, що він є державним службовцем і згоден сплачувати на користь позивачки аліменти.

Статтею 199 CК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Вказане судам також роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Дійсно, визначальною умовою для надання своїм повнолітнім дітям батьками утримання є наявність у останніх можливості надавати таку матеріальну допомогу.

Водночас, зважаючи на наведену вище позицію відповідача ОСОБА_3 щодо позовних вимог під час розгляду судом цієї справи, а саме його посилання про можливість надавати повнолітній доньці матеріальну допомогу на період її навчання, колегія суддів вважає помилковим і надто формальним висновок суду першої інстанції про те, що недоведеність позивачкою, у порушення вимог ст. 81 ЦПК України, визначених ст.199 СК України умов, навіть з урахуванням згоди відповідача сплачувати аліменти на її користь на період навчання у розмірі 2000 грн щомісячно, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії", від 01 березня 2002 року, заява N 48778/99, § 25).

Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами певних визначених законом процедур, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанню судового рішення та є порушенням статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії", заява N 28090/95; від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії", заява N 38366/97; від 08 березня 2017 року у справі "ТОВ "Фріда" проти України", заява N 24003/07).

Ураховує колегія суддів і відсутність у матеріалах справи жодних доказів на підтвердження скрутного матеріального становище відповідача ОСОБА_3 , про що зазначено останнім у відзиві, непогашених фінансових зобов`язань, перебування на його утриманні інших осіб, витрат на оренду житла. Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження перебування позивачки у фактичних шлюбних стосунках про, що також зазначав відповідач у своєму відзиві на позов.

З огляду на наведене, встановивши, що повнолітня дитина, яка продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, проживає окремо від батька, а також зважаючи на відсутність доказів щодо скрутного матеріального стану відповідача ОСОБА_3 та визнання ним позову частково, з посиланням про можливість надавати утримання своїй повнолітній дочці на період її навчання у розмірі 2 000 грн, щомісячно, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Так, визначаючи розмір таких аліментів, які підлягають стягненню з відповідача колегія суддів ураховує, що обов`язок утримувати дітей до їхнього повноліття та у разі продовження ними навчання покладається на обох батьків, а не лише на одного з них, відсутність у справі доказів про розмір доходів як відповідача, так і метері позивачки, що хоча і не впливає на ступінь (міру) виконання відповідачем свого обов`язку, як батька, утримувати повнолітню дочку, яка продовжує навчання, однак апеляційний суд вважає це призводить до дисбалансу у обов`язках батьків щодо утримання дитини.

Крім того, для навчання позивачці, зокрема, необхідно нести витрати на забезпечення навчального процесу, придбання канцелярських товарів, харчування та інше, водночас, беручи до уваги, що навчання відбувається за денною формою навчання та на контрактній основі, колегія судів виснує, що об`єктивним, необхідним, достатнім та справедливим розміром стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки буде 1/8 частина з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення нею 23 років, за умови продовження навчання.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких встановлених у справі апеляційним судом обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 лютого 2022 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на період навчання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на її утримання, у розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з дня подання позову з 30 грудня 2021 року і до досягнення нею 23 років, за умови продовження навчання.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

М.В. Назарова