ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2210/24 Номер провадження 22-ц/814/3817/24Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Дряниці Ю.В.,

суддів: Пилипчук Л.І., Карпушина Г.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Паркулаба Володимира Григоровича на рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2024 року у справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води з урахуванням інфляційних витрат та 3% річних за період з 01 січня 2018 року по 01 січня 2024 року в сумі 50519 грн. 85 коп., які отримані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач є споживачем послуг з теплопостачання та постачання гарячої води, які надаються позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач у період з 01.01.2018 року по 01.04.2024 року вчасно отримував послуги, проте в повному обсязі не виконав зобов`язання по їх оплаті.

Позивач просить суд з урахуванням зменшення позовних вимог, стягнути з ОСОБА_1 на користь підприємства заборгованість за спожиті послуги з постачання гарячої води, що утворилася за період з 01.01.2018 року по 01.04.2024 рік в сумі 17 645,39 грн., індекс інфляції в сумі 3498,64 грн., 3% річних в сумі 966,45 грн. та судовий збір в сумі 3028,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства Полтаватеплоенерго» заборгованість заспожиті послуги з постачання гарячої води, що утворилася за період з 01.01.2018 року по 01.04.2024 рік в сумі 17645,39 грн., індекс інфляції в сумі 3498,64 грн., 3% річних в сумі 966,45 грн. та судовий збір в сумі 3028,00 грн., а всього: 25138 грн. 48 коп.

З рішенням суду не погодився відповідач, подавши апеляційну скаргу, в якій прохає рішення районного суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що нарахування заборгованості за гаряче водопостачання позивачем проведено безпідставно, оскільки не доведено факт користування послугами за адресою відповідача.

Звертає увагу суду, що облік наданої послуги з постачання гарячої води в приміщення відповідача здійснюється за допомогою приладу обліку ETR-UA заводський номер 0118042, що підтверджується Актом прийняття приладів обліку гарячої води на абонентський облік № 40200 від 02.04.2014 року.

Міжповірочний інтервал в чотири роки для приладів обліку води встановлений Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 1747 від 13.10.2016 року «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями. Таким чином строк повірки зазначеного лічильника сплив у 2018 році, після чого наступна його повірка була проведена лише у 2024 році.

Відповідно до Акту виконаних робіт здійснення вимірювань для метрологічної повірки лічильників води на місці експлуатації від 31.05.2024 року здійснено повірку та контрольне зняття показань приладу обліку ETR-UA № 0118042. Вказаним актом підтверджується цілісність корпусу, пломби, а також корпусу лічильника, показання якого становлять 00000, тобто підтверджують відсутність факту користування гарячою водою відповідачем.

В оскаржуваному рішенні суд дійшов висновку, що в період з 2018 2024, коли сплив міжповірочний інтервал, а повірка проведена не була, відповідач користувався послугою з постачання гарячої води, а обсяг цієї послуги має бути визначений на підставі нормативів середньодобового споживання. Водночас такий висновок відповідач вважає необґрунтованим та таким, що суперечить положенням нормативно-правових актів з огляду на те, що законодавством у сфері регулювання надання житлово-комунальних послуг обов`язок проведення періодичної повірки приладів обліку комунальних послуг покладається на виконавця таких послуг, а недотримання цього обов`язку виконавцем не повинно спричиняти негативних наслідків для споживача.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. У доводах відзиву на апеляційну скаргу позивач також просить відмовити у задоволенні клопотання відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу та посилається на неспівмірність розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, заявлених відповідачем до стягнення.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач надає послуги з постачання теплової енергії та гарячої води у будинок за адесою: АДРЕСА_2 . Відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 .

Районним судом встановлено, що відповідач користується послугами з постачання гарячої води у квартирі за вказаною адресою, від таких послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, у період з 01.01.2018 року по 01.04.2024 року нарахування оплати послуг з централізованого постачання гарячої води здійснювалося за нормами споживання, оскільки відповідачем не було здійснено повірку лічильника.

Належним чином свої зобов`язання щодо своєчасної оплати послуг з постачання гарячої води відповідач не здійснив.

Відповідач не надав у розпорядження суду докази того, що квартиру відповідача у встановленому законом порядку у вказаний період було відключено від постачання гарячої води.

Доказів про те, що у період з 01.01.2018 року по 01.04.2024 року у вищезазначену квартиру не надавалися послуги централізованого постачання гарячої води чи такі послуги повинні були обліковуватися за встановленим у квартирі лічильником відповідач не надав.

Задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем належним чином було виконано свої обов`язки з надання послуг по постачанню гарячої води, а отже позовні вимоги є підтвердженими належними та допустимими доказами. Крім того, суд вказав що оскільки відповідачем, у встановлений законом строк, не було проведено повірку лічильника, нарахування оплати послуг з централізованого постачання гарячої води здійснювалося за нормами споживання.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на наступне.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно ст.162 ЖК України, ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил користування приміщеннями жилих будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.92, та у редакції, затвердженої постановою Кабінету Міністрів № 45 від 24.01.2006, власник та його повнолітні члени сім`ї зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, згідно якої цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, і із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно вимог ст. 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином i у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідност.162 Житлового кодексу України, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги по затвердженим в установленому порядку тарифам та в строки, встановлені договором або законом.

Частина 3 ст.31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Відповідно до положень ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Наведене свідчить, що відповідач зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі оплачувати послуги з теплопостачання, водопостачання, водовідведення, тощо.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

За змістом ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» Міжповірочні інтервали законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки за категоріями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері метрології та метрологічної діяльності.

Порядок встановлення міжповірочних інтервалів визначається Кабінетом Міністрів України.

Суб`єкти господарювання зобов`язані своєчасно з дотриманням встановлених міжповірочних інтервалів подавати законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, на періодичну повірку.

Відповідальність за своєчасність проведення періодичної повірки, обслуговування та ремонту (у тому числі демонтажу, транспортування та монтажу) засобів вимірювальної техніки (результати вимірювань яких використовуються для здійснення комерційних розрахунків за спожиті теплову енергію і воду) покладається на суб`єктів господарювання, що здійснюють обслуговування відповідних засобів вимірювальної техніки.

Пунктом 10 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630), чинних на момент виникнення між сторонами правовідносин,встановлено, що справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.

Згідно абзацу п`ятого пункту 15 вказаних Правил, у разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання.

Доказів несправності засобів обліку гарячої води, що не підлягають усуненню, в квартирі відповідача суду надано не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 29.04.2020 року у справі №521/6670/18 Верховний Суд навів правовий висновок, відповідно до якого непроведення виконавцем періодичної повірки засобу обліку води не є підставою для неврахування його показників, так як забезпечення проведення повірки є обов`язком виконавця послуг і невиконання ним такого обов`язку не повинно мати негативних наслідків для споживача.

Згідно статей 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що згідно акту про прийняття до розрахунків приладів обліку води від 21.03.2014 року, у квартирі за адресою АДРЕСА_1 встановлено прилади обліку води, зокрема гарячої води марки ETR-UA, заводський номер вказано 0118042 пломба с12910416 з початковим показником 00000м3.

Відповідно до акту виконаних робіт здійснення вимірювання для метрологічної повірки лічильників води на місці експлуатації від 07.05.2024 року при виконанні огляду лічильників води та метрологічної повірки за адресою: АДРЕСА_1 (замовник ОСОБА_1 ) встановлено, що вузол обліку гарячої води опломбований метрологічною пломбою, корпус цілісний, герметичний, працездатний. Показники лічильника гарячої води №2, пломба с12910416 00000м3.

Зазначені докази надані відповідачем як до районного суду так і до суду апеляційної інстанції.

З наведеного слідує, що відповідачем належними та допустимими доказами доведено факт того, що він не користувався послугами гарячого водопостачання за адресою : АДРЕСА_1 у період, за який позивачем нараховано заборгованість.

На вказані обставини місцевий суд уваги не зверну, та дійшов безпідставного висновку про доведеність того, що відповідач користується послугами з постачання гарячої води. Також районним судом не було врахованого того, що позивач своєчасно не здійснював проведення повірки лічильника гарячої води відповідача.

У апеляційній скрзі відповідачем заявлено клопотання про розподіл судових витрат, а саме сплаченого судового збору у розмірі 3633,60 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

У частині першій статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір 3633,60 грн. (а.с. 91).

В зв`язку з тим, що апеляційна скарга відповідача задоволена повністю, з позивача необхідно стягнути на користь відповідача сплачений судовий збір в сумі 3633,60 грн.

Вирішуючи питання розподілу витрат на правничу допомогу, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункт 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 вказано, що договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. При цьому, договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.

Колегія суддів бере до уваги правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18, про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, враховуючи те що справа є малозначною, розгляд справи проводився у спрощеному провадження без виклику сторін та без проведення судового засідання, обсяг виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення заяви відповідача про розподіл судових витрат і стягнення з позивача на його користь 3 000 грн судових витрат на правничу допомогу адвоката.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Паркулаба Володимира Григоровича задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2024 року - скасувати.

У задоволенні позову Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги відмовити.

Стягнути з Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3633 грн. 60 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді: Л.І. Пилипчук

Г.Л. Карпушин