Провадження №: 2/755/6572/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" грудня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретарів - Булгакової Є.І., Лазоришин А.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача в режимі відеоконференції - ОСОБА_2 ,

представника відповідача в режимі відеоконференції - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

у с т а н о в и в :

20.06.2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя, у якому просить визнати за ним право власності на частину земельної ділянки (площею 0,0614 га., з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, кадастровий номер: :66:595:0025, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) та на частину садового будинку, загальною площею 302,1 кв.м., житловою площею 102,1 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі уклали шлюб 20.11.1999 року, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2021 року у справі №755/11488/21. За час перебування у шлюбі за спільні кошти сімейного бюджету у спільну сумісну власність було придбано зазначені вище садовий будинок та земельну ділянку на підставі договорів купівлі-продажу від 29.03.2016 року. При укладанні договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки від подружжя, як від сім`ї, покупцем виступила відповідачка, тому вказана нерухомість оформлена на неї. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо і позивач не має доступу до документів на спільне нерухоме майно. Відповідачка таких документів не надає та відмовляється у добровільному порядку переоформити спільну сумісну власність на спільну часткову, тому позивач не може в повній мірі володіти і розпоряджатись належним йому майном. Позивач зазначає, що все майно набуте сторонами за грошові кошти спільного бюджету і оформлене на ім`я відповідачки є спільною власністю сторін, а тому може бути виділене кожному з них у вигляді часток від загального. Також позивач вказує, що намагався мирним шляхом врегулювати питання оформлення часток у спільно нажитому нерухомому майні, однак конструктивної розмови з відповідачкою не вийшло, вона добровільно нічого робити не бажає, а тому позивач вважає, що відповідачка не визнає за ним право власності на спірне майно. Діями відповідачки порушується конституційне право позивача на вільне володіння, користування і розпорядження майном. Позивач намагався мирним шляхом та конструктивно врегулювати питання документального оформлення часток колишнього подружжя у спільному майні, але поведінка відповідачки зводиться до постійного намагання вмовити позивача відмовитись від нотаріального оформлення часток у спільно нажитому нерухомому майні, а в подальшому вона заявила, що добровільно нічого робити не буде. Такий стан триває досить довгий час. Позивач не має іншого виходу і вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою суду від 25.06.2024 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 19.08.2024 року призначений розгляд справи в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 30.10.2024 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

10.09.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача просить визнати за позивачем право власності на 1/3 частину садового будинку та земельної ділянки, а в іншій частині позову відмовити. Представник зазначає, що відповідачка заперечує проти позову в певних частинах. Позивач надає до суду неправдиву інформацію, наводить недійсні обставини, чим намагається ввести суд в оману та створити негативний образ відповідачки. У позові позивач вказує, що порушуються його права на володіння та користування майном, проте жодного спору на момент його звернення до суду не існує, його права та інтереси ніхто не порушував і відсутні підстави для звернення до суду. Відповідачка ніколи не відмовлялась вирішити майновий спір мирним шляхом. Відповідачка вже декілька років проживає в Ірландії з неповнолітнім спільним сином сторін ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу відповідачка весь час намагалась вирішити майнове питання, пропонувала продати майно, а гроші від продажу поділити. Оскільки відповідачка проживає в іншій країні і не збирається повертатись до України, їй не потрібні будинок та земельна ділянка, тому вона хотіла їх продати, однак позивач всіляко перешкоджав цьому, казав що не проти продажу, проте його постійно не влаштовували умови продажу і найняті для оформлення продажу майна спеціалісти. В зв`язку з наведеним, за час перебування відповідачки в Україні сторони не здійснили продажу майна. На теперішній час відповідачка не може приїхати в Україну, оскільки втратить право на проживання в Ірландії зі своїм сином, як переміщені особи. Крім того, вартість проїзду є надзвичайно високою і відповідачка не має фінансової можливості приїхати. На переконання сторони відповідача, твердження позивача про те, що відповідачка забрала документи на майно і не надає їх, є абсурдними, оскільки відповідачка є співвласником майна і саме на неї оформлене право власності, тому документи знаходиться у відповідачки. Передавати документи третім особам відповідачка наміру не має. Зазначене, на думку сторони відповідача, жодним чином не порушує майнових прав позивача, оскільки навіть якби він мав відповідні документи на право власності, він не зміг би розпорядитись майном на власний розсуд, тому ніяких майнових прав позивача відповідачка не порушувала. Відповідачка є законним власником і зберігає документи у себе. Позивач надає до суду копії документів, отже він їх мав. Ніхто не заперечує і не оспорює права власності позивача на частину будинку та земельної ділянки, тому підстави для звернення до суду відсутні. Позивач передчасно звернувся до суду, оскільки його права ніхто не порушував. Також сторона відповідача вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду з відповідним позовом. Коли сторони розлучились, відповідачка пропонувала продати майно і поділити кошти, але позивач відмовився. Скільки б відповідачка не докладала зусиль та не вмовляла позивача, все було марно. З часу розлучення у відповідача не було жодних претензій і лише зараз позивач вирішив звернутись до суду та визнати право власності на майно. У позивача був термін у 3 роки з дня коли він дізнався про порушення свого права. При цьому, позивач не зазначає конкретного терміну того, коли він дізнався про порушення його права та застосовує лише словосполучення «досить довгий час». Отже, неможливо встановити строк позовної давності та день коли майнові права позивача були порушені. Саме на позивача покладається обов`язок доведення часу, з якого йому стало відомо про порушення його права. При цьому, позивач не надав жодних доказів та доводів того, коли він дізнався про порушення свого права, а тому має бути застосований строк позовної давності. Також відповідачка вважає, що її частка у праві власності на нерухоме майно має бути збільшена, оскільки спільний неповнолітній син колишнього подружжя проживає з відповідачкою та знаходиться на її утриманні. Тих коштів, що батько надає сину, скидаючи їх на банківську картку сина, не вистачає на утримання дитини. Це вкрай малі кошти на проживання в чужій країні, без власного житла, де дуже високі ціни і утримувати дитину надзвичайно важко. Відповідачка несе досить великі витрати на навчання, харчування, лікування сина. За таких обставин відповідачка вважає, що її частка у праві власності має становити 2/3 частин будинку та земельної ділянки, а позивача 1/3. Сторона відповідача вважає, що є всі підстави для відступу від рівності часток подружжя при поділі майна. У цьому питанні відповідачка просить суд врахувати при розгляді справи висновки Верховного Суду викладені у постанові від 16.12.2019 року в справі №308/4390/18, у яких суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій щодо відступу від рівності часток подружжя. Для правильного застосування ч. 3 ст. 70 СК України необхідним є встановлення чи є достатніми чи недостатніми аліменти, які отримуються тим з подружжя, з ким залишились проживати діти для її фізичного і духовного розвитку. Представник відповідача зазначає, що у цій справі дитина перебуває на утриманні матері, тому суд може зменшити розмір частки позивача у спільному майні з до 1/3 частки.

30.09.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги та додатково зазначає, що з відзиву на позовну заяву не зрозуміло яка саме неправда та недійсні обставини викладені у позові і в чому полягають дії позивача по введенню суду в оману. Зі змісту відзиву на позовну заяву вбачається, що спір між сторонами дійсно існує. Позивач зазначає, що ніяким чином не перешкоджає відповідачці в реалізації її прав на частку майна і не намагається цього робити. При цьому позивач бажає розпоряджатися своєю часткою на власний розсуд. З огляду на те, що у позивача відсутні документи на підтвердження його права власності у спільному нажитому майні, він звернувся до суду за захистом свого права. Позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення посягань на належне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Визнання права власності як спосіб захисту таким чином виконує правопідтверджуючу функцію, оскільки спрямоване на підтвердження вже існуючого права власності. Крізь призму ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами. Позивач зазначає, що в його випадку саме так і є, його право власності на спільно нажите майно подружжя не підтверджується окремим від іншого співвласника документом. На позови про визнання права власності не поширюються правила про позовну давність, оскільки ці позови пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. Позивач вказує, що просить суд визнати за ним право власності, яке він і так має, але не має правовстановлюючого документу, яким підтверджується право власності саме позивача, і на підставі якого він в повній мірі може розпоряджатись своїм правом власності стосовно нерухомого майна. Без належного оформлення документів, позивач як співвласник не може розпоряджатись своїми правами. Та обставина, що відповідачка з матеріальної точки зору не може приїхати в України не говорить про те, що вона не має можливості у встановлений законом спосіб вирішити питання про нотаріальне оформлення часток подружжя у спільно нажитому майні. Навіть якщо припустити, що перебіг позовної давності почався з моменту розлучення (оскільки раніше він початися не може), то розлучились сторони 14.09.2021 року, тому строк позовної даності не пропущений, позов поданий до спливу трьох років.

24.10.2024 року до суду надійшли заперечення сторони відповідача, у яких зазначається, що на момент звернення до суду спору між сторонами не існує. Відповідачка постійно намагалась разом з позивачем продати майно, однак позивач цьому перешкоджав. Наведене не було вирішенням спору, а лише спроба продати майно, тобто вирішити майнове питання. Безпідставними є твердження позивача про те, що відповідачка підтверджує наявність спору між сторонами. Відповідачка поки перебувала в Україні хотіла продати майно разом з позивачем і поділити гроші. Однак через створені позивачем перешкоди вона цього зробити не змогла. Відповідачка не може самостійно без згоди позивача продати будинок, тобто порушити право позивача на володіння та розпорядження майном вона не може навіть теоретично. Позивач викладає суб`єктивний аналіз положень ст. 392 ЦК України. Законодавством передбачено лише 2 підстави для звернення до суду з відповідним позовом: якщо право оспорюється або не визнається іншою особою; якщо особа втратила правовстановлюючі документи. При цьому, у цій справі таких підстав не існує, відтак не існує підстав для звернення до суду. Представник відповідача зазначає, що у своїй відповіді на відзив позивачем застосовані абсурдні та такі, що принижують честь і гідність відповідачки висловлювання. Відповідачка не уникала нотаріального оформлення документів, але таке не передбачене законом. Будинок та земельна ділянка придбані у шлюбі і цілком законно оформлені на ім`я відповідачки за спільною згодою і бажанням позивача. Поки відповідачка перебувала в Україні вона хотіла вирішити майнове питання, а позивач ні. Відповідачка не винна, що вона разом з сином вимушена була покинути Україну з міркувань безпеки. Вона діяла в інтересах дитини і не може приїхати в Україну через відсутність матеріальної та фізичної змоги. Грошей на оплату дороги для себе та сина відповідачка не має. Крім того, відповідачка навчається і не може покинути навчання, тому виїхати з Ірландії вона не має можливості. Відповідачка забрала документи на майно діючи за законом. Майно було придбане у шлюбі і оформлене на ім`я відповідачки, тому документи мають зберігатись у неї, а не в інших осіб. Той факт, що у відповідача наявні лише копії договорів купівлі-продажу, то це так і має бути. Оригінали документів мають зберігатись у відповідачки і це ніяким чином не порушує жодних прав позивача. Своїми висловлюваннями позивач лише принижує особу відповідачки. Також сторона відповідача вказує, що визначення трирічного терміну для звернення до суду має рахуватись не з дати винесення судом рішення про розірвання шлюбу, а з дати припинення фактичних шлюбних стосунків. Позов про розірвання шлюбу надійшов до суду 13.07.2021 року, тобто на цей момент фактичні шлюбні стосунки вже були припинені. Позивач не вказує точної дати припинення шлюбних стосунків, що унеможливлює встановлення обставин подання ним позову в передбачений термін.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що у 2021 року за ініціативою дружини та з його згоди відбулось розлучення подружжя. При цьому, сторони домовились, що все майно буде поділене навпіл. Сторони продали належну їм квартиру та поділили кошти, а будинок і земельна ділянка лишились. Для їх поділу позивач звернувся до суду. Оскільки строк у три роки стікав, позивач звернувся до суду і хоче юридично зафіксувати своє право власності. Права позивача не порушуються, але на майбутнє порушуватимуться, адже відповідачка за кордоном і позивач не може продати свою частку. Позивач зазначає, що кошти на придбання майна колишнє подружжя заробляло удвох, тому майно має бути поділене навпіл, по закону. Саме про такий поділ сторони домовлялись між собою. Кілька років не могли продати майно, оскільки відповідачка завищувала ціну, а найнятий позивачем ріелтор казав, що ціна висока і за неї складно буде продати. Позивач вказує, що позивається до суду для узаконення його прав. Відповідачка без дозволу батька вивезла дитину за кордон і позивач вже 3 роки не може побачитись з дитиною. Ніяких витрат відповідачки на правову допомогу позивач оплачувати не буде.

Відповідачка в судовому засіданні зазначила, що не забороняє позивачу спілкуватись з дитиною, батько та син спілкуються відеозв`язком, і не її провина, що почалась війна. Частину майна сторони поділили, автомобіль залишився відповідачці, а позивачу - гараж. У позові 90% написано неправди. Слід врахувати, що майно намагались продати і ріелтор відповідачки, і ріелтор позивача, а потім розпочалась війна. Відповідачка намагалась продати майно, видати своєму батькові доручення, але покупців не було, і сам позивач затягував та перешкоджав продажу. На думку відповідачки, позивач має намір лишитися жити в будинку і щоб відповідача нічого не змогла зробити та залишилась ні з чим, а тому відповідачка переживає за себе. Позивач робив все, аби відповідачка не продала майно, а тому вона просить відмовити у задоволенні позову. Також відповідачка вказує, що була змушена скористатись правовою допомогою та оплатила надані послуги адвоката.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що майно дійсно придбане у шлюбі, але права позивача не порушуються. Сторони розлучились у вересні 2021 року, натомість шлюбні стосунки були припинені раніше. Відповідачка намагалась продати майно, але саме позивач перешкоджав такому поділу. В подальшому відповідачка разом з дитиною виїхала за кордон. Вона не перешкоджає реалізації прав позивача, його прав не порушує та його права власності не заперечує. Приїхати в Україну відповідачка не може і в неї нікого в Україні немає аби можна було б оформити довіреність. Стосовно строку позовної даності, позивач не вказує коли його права були порушені, каже що вони не порушуються, а має відбутись захист прав на майбутнє. За таких умов немає підстав для звернення до суду, права на майбутнє захищати не можна. Позов є передчасним, порушення прав не доведено. Слід врахувати, що дитина проживає разом з відповідачкою, перебуває на її утриманні та вихованні, що є підставою для відступлення від рівності часток подружжя. Наявні підстави для відступу від рівності часток та поділу майна у розмірі 1/3 частини позивачу та 2/3 частини відповідачці. Побачення позивача з сином не є предметом цього спору. Представник просить стягнути з позивача витрати відповідачки на професійну правову допомогу та зазначає, що оскільки позивач сам підтвердив, що порушення його прав немає, у задоволенні позову слід відмовити. Представник просить відмовити у задоволенні позову, оскільки права на майбутнє не захищаються.

Суд, вислухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як убачається з матеріалів справи, позивач та відповідачка зареєстрували шлюб 20.11.1999 року, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2021 року у справі №755/11488/21 (а.с. 11-13).

29.03.2016 року між ОСОБА_5 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, за згоди чоловіка покупця ОСОБА_1 , був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу садового будинку, за яким продавець передав, а покупець прийняла у власність садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,0614 га, кадастровий номер :66:595:0025. Садовий будинок (літера «А») та належні до нього господарські будівлі та споруди: погріб під літерою «А», мансарда під літерою «А», споруди (огорожа) під №1-3, садовий будинок має наступні характеристики: загальну площу 302,1 кв.м., житлову площу 102,1 кв.м. (а.с. 14-15).

29.03.2016 року між ОСОБА_5 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, за згоди чоловіка покупця ОСОБА_1 , був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким продавець передає, а покупець приймає у власність земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,0614 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :66:595:0025 і сплачує за неї грошову суму визначену цим договором (а.с. 16-17).

За змістом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.06.2024 року:

- 29.03.2016 року за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на садовий будинок (Літ. А), загальною площею 302,1 кв.м., житловою площею 102,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2016 року, №289;

- 29.03.2016 року за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :66:595:0025, площею 0,0614 га, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2016 року, №290 (а.с. 18).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути «визнання права» (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 386 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У цій справі встановлено, що на момент набуття спірного будинку та земельної ділянки позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі і жодна зі сторін не спростовує презумпції спільності права власності колишнього подружжя на придбане в період шлюбу майно.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За положеннями ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ст. 71 СК України).

Отже, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/19644/15.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17) зроблено наступні висновки: статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Обов`язок, передбачений статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Сторона відповідача посилаючись на наявність підстав для відступу від рівності часток колишнього подружжя у спільній сумісній власності посилається на те, що дитина сторін у справі проживає разом з відповідачкою та знаходиться на її утриманні, при цьому сторона відповідача посилається на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.12.2019 року в справі №308/4390/18.

Разом з цим, у справі №308/4390/18 судом було встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами троє неповнолітніх дітей залишилися проживати із позивачем та перебувають на його повному утриманні, тоді як відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дітей.

Зміст ч. 3 ст. 70 СК України свідчить про те, що частка одного з колишнього подружжя може бути збільшена, якщо з ним проживає дитина, за умови, що розмір аліментів, які він одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини.

У відзиві на позовну заяву сторона відповідача зазначала про те, що коштів, які надає батько, не вистачає на утримання дитини, розмір таких коштів є вкрай малим для проживання в чужій країні, без власного житла, де високі ціни і утримувати дитину надзвичайно важко.

З указаного вбачається, що позивач надає кошти для утримання дитини, при цьому, стороною відповідача не надано суду жодних доказів для підтвердження розміру сум, які перераховує позивач, та розміру витрат відповідачки на утримання дитини, із яких суд міг би встановити обставини недостатності одержуваних сум для забезпечення фізичного, духовного розвитку і лікування дитини.

За недоведеністю зазначених обставин, у цій справі відсутні підстави для відступу від рівності часток співвласників у спільному майні і положенням ч. 3 ст. 70 СК України не підлягають до застосування.

Ураховуючи викладене суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення і у порядку поділу спільного сумісного майна за позивачем слід визнати право власності на частину нерухомого майна придбаного у шлюбі.

Суд відкидає посилання сторони відповідача на відсутність спору та відсутність порушення прав позивача, оскільки позивач має право на поділ спільного майна колишнього подружжя та має право на визначення йому частки у майні і припинення права спільної сумісної власності, а наявність спору об`єктивно вбачається з матеріалів справи, зокрема ураховуючи, що у відзиві відповідачка просить збільшити власну частину у майні та зменшити частку позивача.

З приводу піднятого сторонами спору питання про строк позовної даності за заявленими позовними вимогами, суд зазначає наступне.

Умови та порядок застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначені ст. 72 СК України, згідно якої, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Частина 2 ст. 114 СК України визначає, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Отже, за правилами ст. 72 СК України до моменту розірвання шлюбу позовна давність щодо вимог про поділ майна не застосовується.

Шлюб між сторонами у справі розірваний рішенням суду від 14.09.2021 року, яке набрало законної сили 29.10.2021 року і у будь-якому разі перебіг позовної давності не міг розпочатись раніше дати набрання рішення суду про розірвання шлюбу законної сили, а із позовом про поділ майна подружжя позивач звернувся 20.06.2024 року, тобто в межах трирічного строку від дня розірвання шлюбу на підставі судового рішення.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що відповідно до п. 2-1 Прикінцевих положень СК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні тривав з 12.03.2020 року до 01.07.2023 року.

Відсутні будь-які підстави вважати, що позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Ruiz Torija v. Spain від 09.12.1994, № 303-A, § 29; Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, § 58).

Здійснюючи розподіл судових витрат між сторонами спору, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу не підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки, при цьому на користь позивача підлягає стягненню з відповідачки розмір судового збору сплачений позивачем при звернення до суду з позовною заявою.

Убачається, що за подання позовної заяви позивачем сплачений судовий збір у максимального передбаченому законом розмірі в сумі 15140,00 грн.

Разом з цим, статтею 176 ЦПК України визначено, що ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Згідно договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки від 29.03.2016 року, загальна вартість майна склала 1871400,00 грн.

Однак, позивачем заявлені вимоги про визнання за ним права власності на частину будинку та земельної ділянки, відтак дійсна ціна позову становить половину від вартості цілої частки нерухомості, що дорівнює 935700,00 грн.

Таким чином, ставка судового збору складає 1% від ціни позову та відповідно дорівнює 9375,00 грн.

Указана сума судового збору підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.

Інші частина судового збору в сумі 5765,00 грн. (15140,00 грн. - 9375,00 грн.) є такою, що надмірно сплачена позивачем і не підлягає стягненню з відповідачки.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 176, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 60, 63, 68, 69, 70, 71, 72, 114 СК України, ст.ст. 15, 16, 321, 368, 386, 372 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя - задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

1. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину земельної ділянки, площею 0,0614 га., з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, кадастровий номер: :66:595:0025, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

2. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину садового будинку (Літ. А), загальною площею 302,1 кв.м., житловою площею 102,1 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 9357 (дев`ять тисяч триста п`ятдесят сім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 27.12.2024 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя -