Справа № 331/4721/23
Провадження № 2/331/164/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Світлицької В.М.

за участю секретаря Солов`ян О.С.,

розглянувши в загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування збитків, спричинених внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території України, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування збитків, спричинених внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території України.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_2 , будучи фізичною особою-підприємцем здійснювала господарську діяльність по вирощуванню зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур на земельних ділянках, загальною площею 466,4684 га, що розташовані на території Бердянського району Запорізької області (с. Шевченкове та с. Долинське), які належали їй на підставі договорів оренди землі. 24.02.2022 року, у зв`язку з початком збройної агресії та повномасштабним вторгненням Російської Федерації в Україну, території с. Шевченкове та с. Долинське Бердянського району Запорізької області опинилися в тимчасовій окупації Російської Федерації з 03.03.2022 року, внаслідок чого ФОП ОСОБА_2 втратила можливість надалі займатися підприємницькою діяльністю на вказаній території, у зв`язку з чим, їй з боку Російської Федерації було спричинено шкоду у вигляді нанесення збитків (упущеної вигоди). До впровадження воєнного стану на території України, з боку ФОП ОСОБА_2 на орендованих нею земельних ділянках, було засіяно під врожай пшениці у 2022 р. площу у 350 га. Інша орендована нею площа у розмірі 112,374 га. у 2022 р. планувалася під засів соняшника. Однак, у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, ФОП ОСОБА_2 не змогла у подальшому зібрати з засіяної площі врожай пшениці, а також не змогла засіяти площу соняшником, яка планувалася під такий засів. Вказане призвело до наявності у ФОП ОСОБА_2 збитків у формі упущеної вигоди, яку б вона за звичайних обставин життя змогла б отримати від своєї підприємницької діяльності. За Висновком Запорізького НДЕКЦ МВС розрахунок втраченої вимоги ФОП ОСОБА_2 внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації землі Російською Федерацією на суму 65 223 476,96 гривень. Між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги від 21.07.2023 р., за яким вона набула право вимоги, яке належало ФОП ОСОБА_2 на суму 40 000 000 гривень, в частині отримання права на відшкодування майнової шкоди, заподіяних збитків, завданих внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 40 000 000,00 гривень в рахунок відшкодування збитків (упущеної вигоди) спричинених ФОП ОСОБА_2 внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини територій України, а також стягнути судові витрати по справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28.07.2023 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2023 року, продовжено строк проведення підготовчого провадження у даній справі, зобов`язано позивача надати суду переклад даної ухвали на російську мову, з нотаріальним засвідченням її вірності та докази направлення такої ухвали разом з копією позовної заяви з додатками відповідачу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав.

Щодо направлення повідомлень відповідачу Російській Федерації в особі її Уряду, суд враховує правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладену в постанові від 14.04.2022 р. у справі № 308/9708/19, відповідно до якої у справах про відшкодування шкоди, завданої у результаті збройної агресії Російської Федерації, іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російською Федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російська Федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 № 838708 від 14.03.2011 року, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем.

На підставі договорів оренди землі: Б/н від 14.06.2008 р., Б/н від 11.08.2008 р., Б/н від 11.08.2008 р., Б/н від 26.01.2009 р., Б/н від 26.01.2009 р., Б/н від 26.01.2009 р., Б/н від 01.08.2013 р., Б/н від 01.08.2013 р., Б/н від 20.08.2013 р., Б/н від 20.08.2013 р., Б/н від 30.09.2014 р., Б/н від 30.09.2014 р., Б/н від 30.09.2014 р., Б/н від 30.09.2014 р., Б/н від 30.09.2014 р., Б/н від 30.10.2014 р., Б/н від 01.10.2018 р., Б/н від 01.10.2018 р., Б/н від 01.10.2018 р., Б/н від 01.10.2018 р., Б/н від 26.02.2019 р., Б/н від 26.02.2019 р., Б/н від 26.02.2019 р., Б/н від 26.02.2019 р., Б/н від 26.02.2019 р., Б/н від 26.02.2019 р., Б/н від 01.09.2020 р., Б/н від 01.09.2020 р., Б/н від 20.02.2021 р., Б/н від 20.02.2021 р., Б/н від 20.02.2021 р., Б/н від 20.02.2021 р., Б/н від 20.02.2021 р., Б/н від 20.02.2021 р., Б/н від 20.02.2021 р., Б/н від 02.04.2021 р., Б/н від 24.04.2021 р., Б/н від 24.04.2021 р., Б/н від 24.04.2021 р., Б/н від 25.04.2021 р., Б/н від 27.04.2021 р., Б/н від 27.04.2021 р., Б/н від 27.04.2021 р., Б/н від 27.04.2021 р., Б/н від 27.04.2021 р., Б/н від 27.04.2021 р., Б/н від 14.05.2021 р., Б/н від 14.05.2021 р., Б/н від 14.05.2021 р., Б/н від 14.05.2021 р., Б/н від 14.05.2021 р., Б/н від 17.05.2021 р., Б/н від 17.05.2021 р., Б/н від 18.05.2021 р., Б/н від 18.05.2021 р., Б/н від 25.05.2021 р., Б/н від 25.05.2021 р., Б/н від 25.05.2021 р., Б/н від 26.05.2021 р., Б/н від 26.05.2021 р., Б/н від 26.05.2021 р., Б/н від 28.05.2021 р., Б/н від 28.05.2021 р., Б/н від 28.05.2021 р., Б/н від 28.05.2021 р., Б/н від 28.05.2021 р., Б/н від 01.06.2021 р., Б/н від 01.06.2021 р., Б/н від 01.06.2021 р., Б/н від 01.06.2021 р., Б/н від 03.06.2021 р., Б/н від 03.06.2021 р., Б/н від 03.06.2021 р., Б/н від 03.06.2021 р., Б/н від 04.06.2021 р., Б/н від 07.06.2021 р., Б/н від 11.06.2021 р., Б/н від 11.06.2021 р., Б/н від 14.06.2021 р., Б/н від 25.06.2021 р., Б/н від 26.06.2021 р., Б/н від 26.05.2021 р., Б/н від 17.06.2021 р., Б/н від 17.06.2021 р., Б/н від 01.09.2021 р., Б/н від 01.09.2021 р., Б/н від 01.09.2021 р., Б/н від 01.09.2021 р., Б/н від 01.09.2021 р., Б/н від 01.09.2021 р., Б/н від 01.09.2021 р., Б/н від 01.09.2021 р., Б/н від 01.09.2021 р., Б/н від 01.09.2021 р., Б/н від 22.09.2021 р., Б/н від 22.09.2021 р., Б/н від 22.09.2021 р., Б/н від 22.09.2021 р., Б/н від 22.09.2021 р. та додаткових угод до них, у користуванні ФОП ОСОБА_2 перебували земельні ділянки загальною площею 466,4684 га, що розташовані на території с. Шевченкове та с. Долинське Бердянського району Запорізької області.

Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 308984325 від 05.09.2022 р., право оренди вищезазначених земельних ділянок було зареєстровано за ФОП ОСОБА_2 у встановленому законом порядку.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 було введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 р. № 133/2022, від 18.04.2022 р. № 259/2022, від 17.05.2022 р. № 341/2022, від 12.08.2022 р. № 573/2022, від 07.11.2022 р. № 757/2022, від 06.02.2023 р. № 58/2023, від 01.05.2023 р. № 254/2023, від 26.07.2023 р. № 451/2023, від 06.11.2023 р. № 734/2023, від 05.02.2024 р. № 49/2024, від 06.05.2024 р. № 271/2024, воєнний стан в Україні був неодноразово продовжений та триває то теперішній час.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 р. № 309 було затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

Відповідно до наведеного Переліку, території села Шевченкове та села Долинське Бердянського району Запорізької області, починаючи з 03.03.2022 року й по теперішні час є тимчасово окупованими Російською Федерацією.

За приписами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.

Таким чином, суд зазначає, що незаконна тимчасова окупація Російською Федерацією та її військами с. Шевченкове та с. Долинське Бердянського району Запорізької області створила перешкоди для ФОП ОСОБА_2 у реалізації її права на здійснення підприємницької діяльності шляхом обробітку орендованих нею земельних ділянок, що розташовані на такій території та перешкодила їй отриманню з цього відповідних доходів.

У зв`язку з вищезазначеним, суд погоджується з доводами позивача про те, що ФОП ОСОБА_2 з боку Російської Федерації були нанесені збитки у вигляді упущеної вигоди, які вона могла б одержати за звичайних обставин, якби збройна агресія Російської Федерації проти України не відбулася, а орендовані нею земельні ділянки не опинилися у тимчасовій окупації.

Висновком експертного дослідження № ЕД-19/108-23/4095-ЕК від 07.04.2023 р., складеним Запорізьким науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС, підтверджується, що загальний розмір втраченої вигоди ФОП ОСОБА_2 внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації землі Російською Федерацією становить 65 223 476,96 гривень.

21.07.2023 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ФОП ОСОБА_2 як первісний кредитор відступила ОСОБА_1 , а остання прийняла на себе право вимоги, що належало первісному кредитору, і стала кредитором за її вимогою до держав, органів та осіб (фізичних та/або юридичних) щодо відшкодування майнової шкоди, заподіяних збитків, завданих внаслідок збройної агресії Російської Федерації на суму 40 000 000, 00 гривень (п. 1.1. та 1.2. договору).

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Керуючись наведеними положеннями законодавства, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 у передбачений законом спосіб, шляхом вчинення правочину, набула право вимоги до Російської Федерації в особі її Уряду на суму 40 000 000,00 гривень, а отже є належним позивачем у справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» російська федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

У справі за позовом фізичної особи до російської федерації про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією Росії проти України, Верховний Суд дійшов висновку, що звернення позивача до українського суду із позовом до Російської Федерації є можливим засобом захисту права (постанова від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19).

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації Росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (Російську Федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.

Означена позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25.01.2023р. у справі № 233/2082/21 (провадження № 61-4001св22).

Керуючись наведеними положеннями законодавства, суд приходить до висновку, що Російська Федерація в особі її Уряду є належним відповідачем у цій справі, так як саме зазначена держава здійснює окупацію території України, чим порушує права фізичних та юридичних осіб що знаходяться на такій території або мають там певне майно, активи, тощо, в тому числі втрачені.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави, за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема, в якості відповідача.

Проте, відповідно до постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 «Про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Наведені дії відповідач вчиняє ще з 2014 року та продовжує їх вчиняти станом до теперішнього часу. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суди України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

У постановах від 18.05.2022 у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Верховний Суд розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, звертаючись із позовом до відповідача - Російської Федерації позивач не потребує згоди компетентних органів держави Російської Федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та Російською Федерацією з цього питання.

При цьому судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, відповідно до якого національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту).

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що будь-який спір, що виник на території України, у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й Російською Федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Також суд зазначає, що, оскільки, в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією відповідача проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі не є доречним.

Дана правова позиція суду відображена у постановах Верховного Суду у справі №№ 796/165/18 від 25.01.2019, № 308/9708/19 від 14.04.2022 та № 760/17232/20-ц від 18.05.2022.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути , зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі , отримувати продукцію і доходи.

Згідно із ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом.

Згідно із п. «д» ч. 1 ст. 156 ЗК України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20 зроблено висновки про те, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною за змістом правил статті 22 ЦК України, адже частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Оскільки відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, застосування цієї відповідальності можливе лише за наявності чотирьох умов складу правопорушення, а саме протиправної поведінки боржника, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, вини боржника. Окрім того, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності)). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяних збитків у вигляді упущеної вигоди позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача збитків, наявність збитків та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, що виражається в тому, що збитки мають виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача збитків.

При перевірці обставин справи та наданих позивачем доказів, суд доходить висновку, що позивачем в межах цієї справи доведено наявність в діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, що є підставою для покладення на такого відповідача обов`язку з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди позивачу.

Так, суд констатує, що протиправна поведінка відповідача полягає у вчиненні ним збройної агресії проти України, окупації частини її території, в тому числі й тієї де були розташовані земельні ділянки ФОП ОСОБА_2 , на яких вона здійснювала підприємницьку діяльність, та внаслідок такої окупації втратила можливість продовжувати її здійснювати та отримувати у зв`язку з цим доходи. Факт збройної агресії Російської Федерації є загальновідомим фактом, а тому з урахуванням приписів ч. 3 ст. 82 ЦПК України не потребує його доказуванню окремими доказами.

Наявність спричинених відповідачем збитків позивачу та їх розмір підтверджується наявним в матеріалах справи висновком експертного дослідження № ЕД-19/108-23/4095-ЕК від 07.04.2023 р., проведеного Запорізьким НДЕКЦ МВС.

Суд погоджується з використаною у наведеному Висновку експертом методологією визначення збитків у формі упущеної вигоди, яка полягає у визначенні наступних показників:

Втрачена вигода по пшениці: (31,9 х 350 га х 4094,00) 1 042 815,33 грн. = 44 666 694,67 грн., де: 31,9 середня кількість врожаю з 1 га за 2019-2021 рр.; 350 га площа засіяна в 2021 р. під врожай пшениці на 2022 р.; 4094 ринкова вартість пшениці визначена Висновком експертного дослідження № ЕД-19/108-22/11643-ТВ від 04.10.2022 р.; 1 042 815,33 грн. середня сума виробничих витрат при вирощуванні та збиранні пшениці за три роки 2019-2021 рр.

Втрачена вигода по соняшнику: (12,97 х 112,374 га. х 14 466,00 грн.) 527 279,33 грн. = 20 556 782,29 грн., де: 12,97 середня кількість врожаю з 1 га. за 2019-2021 рр.; 112,374 га площа, яка планувалася під засів в 2022 р.; 14 466,00 ринкова вартість соняшника визначена Висновком експертного дослідження № ЕД-19/108-22/11643-ТВ від 04.10.2022 р.; 527 279,33 грн. середня сума виробничих витрат при вирощуванні та збиранні соняшника за три роки 2019-2021 рр.

Підстави вважати наведений висновок експертного дослідження № ЕД-19/108-23/4095-ЕК від 07.04.2023 р. недостовірним, неповним або необґрунтованим у суду відсутні, а тому він приймається судом як належний та достатній доказ на підтвердження спричинених позивачу збитків та їх розміру.

Судом приймаються до уваги доводи позивача про те, що фактична окупація с. Шевченкове та с. Долинське Бердянського району Запорізької області призвела до неможливості ФОП ОСОБА_2 провадити на вказаній місцевості підприємницьку діяльність, зокрема збирати та засіювати на орендованих нею земельних ділянках пшеницю та соняшник, а також отримувати з цього дохід, що свідчить про наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між зазначеною окупацією та спричиненням позивачу цим збитків.

Щодо вини відповідача, то суд зазначає, що у цивільному законодавстві наявний принцип презумпції вини завдавача шкоди. Тобто вина відповідача у заподіянні збитків позивачу презюмується як така, допоки не буде спростована у встановленому порядку та доказами таким відповідачем. Разом з тим, суд зазначає, що в рамках цієї справи, відповідачем не було спростовано жодними доказами та фактами відсутності його вини у спричиненні збитків позивачу.

При цьому, наявними матеріалами справи знаходять своє підтвердження доводи позивача про те, що ФОП ОСОБА_2 для одержання вигоди, яка нині є упущеною, вчиняла ряд дій, в тому числі: укладала договори оренди земельних ділянок, для використання їх у підприємницькій діяльності, до початку війни засіяла земельні ділянки площею 350 га під врожай пшениці у 2022 р., відвела та приготувала земельні ділянки площею у 112,374 га. під посів соняшника у 2022 р. та ін.

Таким чином, під час розгляду справи, судом встановлено наявність усіх передбачених чинним законодавством елементів цивільного правопорушення вчиненого відповідачем: наявність протиправної поведінки, збитків, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вина, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що саме з боку Російської Федерації позивачу спричинені збитки, а відтак Російська Федерація має своїм обов`язком відшкодувати їх такому позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи встановлені вище обставини та зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі її Уряду про відшкодування збитків спричинених внаслідок збройної агресії та окупації частини території України ґрунтується на вимогах чинного законодавства та підтверджується належними засобами доказування, відтак підлягає задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, згідно якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою встановлюється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Враховуючи, що ціна позову у даній справі становить 40 000 000,00 грн., розмір судового збору складає 15 140,00 грн.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, з Російської Федерації в особі її Уряду в дохід Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у сумі 15 140,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 19, 76-82, 89, 141, 263-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 16, 22, 512, 514, 516, 1166 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування збитків, спричинених внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території України задовольнити.

Стягнути з Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , як особі якій було відступлено право вимоги, 40 000 000,00 (сорок мільйонів) гривень в рахунок відшкодування збитків (упущеної вигоди) спричинених фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації частини території України.

Стягнути з Російської Федерації в особі Уряду Російської Федерації в дохід Державного бюджету України судовий збір у сумі 15 140,00 (п`ятнадцять тисяч сто сорок гривень 00 коп.) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації (103274, м. Москва, Краснопресенська набережна, буд. 2, будівля 2).

Суддя: В.М. Світлицька