Справа № 193/2130/24
Провадження № 2-о/193/79/24
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

25 грудня 2024 року сел. Софіївка

Суддя Софіївського районного суду Дніпропетровської області Кравченко Н.О., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Софіївської селищної ради як органа опіки та піклування, ОСОБА_3 , військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту перебування на його утриманні дітей, -

в с т а н о в и в:

10 грудня 2024 року заявник звернувся до Софіївського районного суду Дніпропетровської області із заявою, у якій просить встановити факт перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12.12.2024 року позовну заяву залишено без руху , надано час на усунення недоліків.

24.12.2024 року від позивача надійшла уточнена заява на виконання ухвали.

Вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження по справі, суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (окрім тих, що визначені ч.1 ст. 315 ЦПК України), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що заявник звернувся до суду з вимогою про встановлення факту перебування на його утриманні двох неповнолітніх дітей його дружини та їхньої сумісної дитини, зазначаючи, що біологічним батьком двох дітей не сплачуються аліменти за рішенням суду.

Питання утримання малолітніх, неповнолітніх дітей, врегульовані положеннями Сімейного кодексу України. Так, відповідно до ст. 180 СК України, саме батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку по утриманню дітей врегульовано ст.181 СК України, де зокрема закріплено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, а за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Положення ст.268 СК України визначають у вітчима (мачухи), обов`язок по утриманню малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, виникає лише у разі, коли в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Питання утримання дітей до 18 років, унормовано саме положеннями СК України, відповідно до положень якого саме батьки (мати та батько) зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, при цьому ці питання батьки вирішують за домовленістю між собою, а у разі відсутності такої домовленості у судовому порядку, шляхом звернення до суду з позовом, або заявою про видачу судового наказу.

Доведення факту перебування на утриманні заявника дітей співмешканки пов`язане з настанням (існуванням) обставин та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22, провадження №14-132цс23.

Звертаючись до суду із заявою у порядку окремого провадження, заявник обґрунтовував її також тим, що встановлення факту утримання ним сина та дітей співмешканки від попереднього шлюбу, є необхідним для подальшого вирішення питання щодо отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформленні.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Предметом доказування перебування фізичної особи на утриманні є мета: встановлення факту знаходження особи на утриманні; відсутність можливості встановити факт знаходження особи на утриманні через відповідні організації, органи місцевого самоврядування (в позасудовому порядку).

Отже звернення із заявою про встановлення юридичного факту в цій справі необхідне для створення преюдиційного рішення для публічних відносин, що є не допустимим, оскільки при вирішенні питання щодо порядку звільнення з військової служби (отримання відстрочки) уповноважений суб`єкт має необхідні повноваження для перевірки обставин, які заявник у даному випадку навів на обґрунтування заяви про встановлення юридичного факту.

Орган місцевого самоврядування видає довідки про перебування дітей на утриманні заявника. У тому разі, коли рішення уповноваженого суб`єкта не відповідатиме волі заявника, то такий заявник не позбавлений права звернутись з позовом про оскарження відповідного рішення в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, у разі незгоди з відповіддю заінтересованої особи, яка вирішує питання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, заявник може звернутися до суду в порядку адміністративного судочинства.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частини 1 статті 268 СК України).

Вимога про встановлення факту утримання заявником дітей співмешканки, є такою, що суперечить завданню цивільного судочинства (стаття 2, частина 3 статті 263 ЦПК України), оскільки обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття покладений на батьків, у даному випадку на матір та батька.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

З точки зору закону, під спором про право в справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви.

Процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість. Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року (справа №640/10329/16).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері та біологічного батька обмежується або припиняється.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 зробила правовий висновок згідно якого вказала, що оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Із змісту поданої заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що заявник ОСОБА_1 просить встановити факт перебування на його утриманні (вихованні та матеріальному забезпеченні), як військовозобов`язаного, неповнолітніх дітей, один з батьків яких ухиляється від участі у цьому, оскільки це йому необхідно для набуття права на надання відстрочки на звільнення від військової служби під час мобілізації та унеможливлення сумнівів у раніше наданій йому відстрочці органами Державної прикордонної служби України.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставини, суд вважає, що у даній справі наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного із батьків (матері та біологічного батька) дітей у вихованні та матеріальному забезпеченні (утриманні) дитини та/або ухилення від участі у цьому, а також отримання права заявника на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Відтак, суд вважає, що факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Згідно із ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.

Оскільки із поданої заяви вбачається спір про право, суддя вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі за даною заявою.

Враховуючи вищевикладене, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, оскільки з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а саме спір щодо утримання неповнолітніх дітей.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258-261, 293, 294, 315, 352, 354 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Виконавчий комітет Софіївської селищної ради як органа опіки та піклування, ОСОБА_3 , військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту перебування на його утриманні дітей.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційні скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.О.Кравченко