Провадження № 8/727/3/24
У Х В А Л А

20 грудня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці справу за заявою представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про скасування судового наказу за нововиявленими обставинами, -

встановив:

Заявник ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу за нововиявленими обставинами, в який він просив скасувати судовий за нововиявленими обставинами, відмовити у видачі судового наказу та визнати дії ОСОБА_3 щодо введення в оману суду шляхом зазначення у заяві про видачу судового наказу неправдивих відомостей, посилаючись на те, що 21.10.2024 року Шевченківським районним судом м. Чернівці у справі №727/10844/24 видано судовий наказ про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розмірі 1/4 (однієї четвертої) частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття.

Заява ОСОБА_3 до суду про видачу судового наказу була обгрунтована тим, їх спільна дитина ОСОБА_4 від 26.09.2024 мешкає разом з заявницею за адресою АДРЕСА_1 . Боржник з січня 2024 року залишив сім?ю та відмовляється добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Вважає, що заявниця відверто вчинила зловживання своїми процесуальним правами, повідомивши суд завідомо неправдиві відомості, які мають суттєве значення для справи. Так, викладені в заяві про видачу судового наказу відомості не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_4 постійно мешкає разом з ним у Республіці Польща з 21.07.2024 року по теперішній час, та повністю знаходиться на його особистому утриманні.

При видачі судового наказу від 21.10.2024 суду не було відомо про наведені обставини, які є істотними і такими, що суттєво впливають на прийняте судом рішення, оскільки відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Крім того, вважає, що при подачі заяви про видачу судового наказу, ОСОБА_3 свідомо ввела суд в оману про дійсне місце мешкання дитини, а також про те, що батько не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, та не могла не розуміти, що факт мешкання дитини з одним з батьків є вирішальним при вирішенні питання, саме з кого повинні стягуватись аліменти на утримання дитини. Тому зазначає, що дії ОСОБА_3 необхідно розцінювати, як зловживання процесуальними правами, що є підставою для повернення заяви та стягнення із заявника в дохід державного бюджету штрафу в межах санкції, встановленої частиною першою статті 148 ЦПК України.

В судовому засіданні представник заявника - адвокат Ліщишин І.В. підтримав заявлені вимоги.

Представник стягувача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заяви боржника про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.

Заслухавши пояснення представника заявника, представника стягувача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини заяви, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду заяви, суд прийшов до такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 вересня 2014 року (справа № 727/7118/24) розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

21.10.2024 року Шевченківським районним судом м. Чернівці у справі №727/10844/24 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розмірі 1/4 (однієї четвертої) частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_4 постійно мешкає разом з ним у Республіці Польща з 21.07.2024 року по теперішній час, та повністю знаходиться на його особистому утриманні.

На підтвердження даних обставин ОСОБА_1 долучив:

- копію закордонного паспорту ОСОБА_1 з відміткою про перетин ним кордону з Республікою Польща 22.01.2024 року (а.с. 27), а також копію закордонного паспорту ОСОБА_4 з відміткою про перетин ним кордону з Республікою Польща 21.07.2024 року (а.с. 32);

- документ під назвою PESEL UKR, виданий у м. Варшава Республіки Польща 29.07.2024 року, №EL/PV/1. Згідно з яким, переклад якого посвідчено нотаріально, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1 (а.с. 34-35);

- довідку про реєстрацію тимчасового місця проживання №AO-D-XV-1.5345.5.2328.2024.KGI, згідно з якою ОСОБА_4 з 20.08.2024 року по 01.08.2025 року зареєстрований у АДРЕСА_2 . Переклад даного документу посвідчено нотаріально (а.с. 37-38);

- довідку початкової школи №300 імені Ванди Руткєвич м. Варшава, згідно з якою ОСОБА_6 , PESEL №0, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у АДРЕСА_2 , є учнем закладу освіти і в 2014/2025 навчальному році відвідує 4д клас, дата роздрукування довідки 05.11.2024 року. Переклад даного документу посвідчено нотаріально (а.с. 40-41).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України).

Жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового судового рішення лише з метою проведення повторного слухання і нового вирішення справи.

У разі видачі судового наказу відповідно до пунктів 4 і 5 частини першої статті 161 ЦПК України, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу (частина восьма статті 170 ЦПК України).

Рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами. Підставами для такого перегляду є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (частина перша та пункт 1 частини другої статті 423 ЦПК України).

Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), пункти 7.4, 7.5).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17 (провадження № 14-41цс21), пункт 34.1.1).

Нововиявленими є обставини, які: входять до предмета доказування у відповідній справі; обґрунтовують вимоги або заперечення сторін; можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені, коли суд ухвалював це рішення; не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення; стали відомими тільки після його ухвалення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-549зц18), пункт 26).

Не є нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці доказів, які вже оцінив суд у процесі розгляду справи. Крім того, судове рішення не можна переглядати у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені процесуальним законом, відсутні, а також якщо ці обставини були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 127/10129/17 (провадження № 14-549зц18), пункти 27, 28).

Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі PONOMARYOV v. UKRAINE, заява № 3236/03, § 40).

Для перегляду за нововиявленими обставинами судового наказу про стягнення аліментів такими обставинами є юридичні факти, які існували на час видачі цього наказу та є істотними для розгляду заяви про його видачу, тобто могли вплинути на висновки суду про права й обов`язки заявника та боржника. Нововиявленими є також обставини, які виникли після набрання судовим наказом законної сили, але віднесені законом до нововиявлених. Необхідно розрізняти нові докази та докази, які підтверджують нововиявлені обставини. Перші не можуть бути підставою для перегляду судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами, тоді як другі є даними, що підтверджують саме такі обставини.

Ключовим для розуміння природи зазначеного виду перегляду судових рішень є тлумачення поняття «нововиявлені обставини». ЄСПЛ зауважує, що процедура скасування судового рішення за нововиявленими обставинами передбачає, що віднайдено докази, які раніше не були об`єктивно доступними та які можуть призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка вимагає скасування судового рішення, має довести, що вона не мала можливості надати суду докази до закінчення судового розгляду і що такі докази мають вирішальне значення для справи.

Системний аналіз практики ЄСПЛ щодо перегляду судових рішень дозволяє зробити висновок, що нововиявленими обставинами можуть бути визнані обставини, які: а) існували під час розгляду справи судом; б) не були відомими суду та учасникам справи під час розгляду справи судом; в) мають істотне значення для справи і можуть призвести до іншого результату судового розгляду (тобто, коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте) (рішення ЄСПЛ від 26 червня 2018 року у справі «Industrial Financial Consortium Investment Metallurgical Union проти України», від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України»).

Враховуючи викладене, як за чинним процесуальним законодавством, так і за сталою практикою ЄСПЛ, до нововиявлених обставин належать факти об`єктивної дійсності, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного розв`язання спору.

Визначені законодавчо як нововиявлені, ці обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Такі обставини мають бути відповідним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами. Суд вправі змінити або скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Отже, процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає існування доказу або факту, який має значення для з`ясування обставин справи, раніше не був відомий, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18, провадження № 12-7звг22).

З урахуванням особливостей наказного провадження щодо видачі судового наказу без проведення судового засідання та повідомлення заінтересованих осіб боржник при поданні заяви про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами має надати рівнозначно переконливі докази на підтвердження проживання дитини з ним порівняно з доказами, наданими ОСОБА_3 при поданні заяви про видачу судового наказу.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 645/5876/20.

При зверненні до суду ОСОБА_3 надала витяг з реєстру територіальної громади від 26.09.2024 року, який підтверджує місце проживання ОСОБА_4 (дата реєстрації 03.11.2022 р.) разом з ОСОБА_3 на день видачі судового наказу (а.с. 11).

Додані до заяви про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами документи, такі як копія закордонного паспорту ОСОБА_4 з відміткою про перетин ним кордону з Республікою Польща 21.07.2024 року, документ під назвою ОСОБА_7 , виданий у м. Варшава Республіки Польща 29.07.2024 року, №EL/PV/1. Згідно з яким, переклад якого посвідчено нотаріально, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1 та довідка початкової школи №300 імені Ванди Руткєвич м. Варшава, згідно з якою ОСОБА_6 , PESEL № НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у АДРЕСА_2 , є учнем закладу освіти і в 2014/2025 навчальному році відвідує 4д клас, дата роздрукування довідки 05.11.2024 року не можуть підтверджувати чи спростовувати обставину проживання дитини разом з матір`ю, встановлену судом при видачі судового наказу на підставі поданих ОСОБА_3 документів. Зокрема, довідка початкової школи №300 імені Ванди Руткєвич м. Варшава датована 05.11.2024 року, тобто після видачі судового наказу.

Тому вищевказана довідка датована 05.11.2024 року не може вважатись доказом, яким підтверджуються нововиявлені обставини, а є новим доказом.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 461/1229/20, в якій зокрема суд зазначав, що боржниця звернулася до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу про стягнення з неї аліментів на утримання дитини. Обґрунтувала доводи тим, що на час видачі наказу син не проживав постійно з батьком, а проживав з нею та її батьками. Верховний Суд погодився з відмовою суду апеляційної інстанції у задоволенні заяви про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, оскільки боржниця надала докази нових, а не нововиявлених обставин, а саме наявності у неї спору з батьком дитини з приводу визначення місця проживання останньої, встановлення порядку спілкування з нею й усунення перешкод у її вихованні.

Що стосується наданої ОСОБА_1 довідки про реєстрацію тимчасового місця проживання № НОМЕР_3 -XV-1.5345.5.2328.2024.KGI, згідно з якою ОСОБА_4 з 20.08.2024 року по 01.08.2025 року зареєстрований у АДРЕСА_2 . Переклад даного документу посвідчено нотаріально (а.с. 37-38) необхідно зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що із заявою про видачу судового наказу заявниця звернулась до суду 07.10.2024 року, а судовий наказ видано 21.10.2024 року, долучений ОСОБА_3 витяг з реєстру територіальної громади від 26.09.2024 року, згідно з яким місцем проживання ОСОБА_4 є проживання разом з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 .

Довідка, надана ОСОБА_1 , що місцем реєстрації ОСОБА_4 є АДРЕСА_2 датована 20.08.2024 р.

А тому, дана довідка не спростовує факту реєстрації ОСОБА_4 станом на 26.09.2024 року (дата витягу з реєстру територіальної громади, надану ОСОБА_3 з заявою про видачу судового наказу). Тобто вказана довідка не стосується спірного періоду і не доводить наявність нововиявлених обставин (факту проживання дитини разом з батьком) на момент видачі судового наказу 21 жовтня 2024 року.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Суд вважає, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 , не є нововиявленими обставинами в розумінні положень пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Якщо суд не вбачає підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, він не втручається в зміст оскаржуваного рішення і постановляє ухвалу про відмову у задоволенні заяви про перегляд судового рішення, аналізуючи у мотивувальній частині лише і виключно обставини, які заявник вважав нововиявленими.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 04 липня 2023 року (справа № 299/1923/16-ц, провадження № 14-56цс23).

У випадку незгоди з судовим наказом боржник вправі захистити своє право шляхом подачі позову про зменшення розміру аліментів (припинення стягнення, тощо) (частина сьома статті 170 ЦПК України).

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами слід відмовити та залишити в силі судовий наказ від 21 жовтня 2024 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 щодо визнання дій ОСОБА_3 щодо введення в оману шляхом зазначення у заяві про видачу судового наказу завідомо неправдивих відомостей зловживанням процесуальними правами, необхідно зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст.143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Згідно ч. 1 ст.144 ЦПК України заходами процесуального примусу є: попередження; видалення із залу судового засідання; тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; привід; штраф.

Частиною 1 ст.148 ЦПК України зазначено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:

1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; 4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; 5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятоюстатті 203 цього Кодексу.

Отже, підставою для стягнення в дохід державного бюджету штрафу в порядку процесуального примусу є факт недобросовісного виконання процесуальних обов`язків учасником судового процесу, ухилення, тобто уникнення, ігнорування вчинення дій, покладених судом без поважних причин, зловживання процесуальними правами, що має певну мету перешкоджання судочинству, та умисне, без поважних причин, неподання доказів або повідомлення про неможливість їх подання.

У відповідності до ч. 3 ст. 148 ЦПК України, у випадку невиконання процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.

Суд зауважує, що за змістом ст. 143, 148 ЦПК України накладення на учасника процесу штрафу, як засобу процесуального примусу, є правом суду.

Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо. Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини.

Верховний Суд, визнаючи певні дії учасників процесу зловживанням процесуальними правами, часто зазначає, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту.

Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі.

З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи.

Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами.

Наведені ОСОБА_1 доводи не можуть слугувати правовими підставами для застосування заходів процесуального примусу до ОСОБА_3 у межах розгляду справи.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для застосування до ОСОБА_3 заходу процесуального примусу у вигляді штрафу за введення в оману шляхом зазначення завідомо неправдивих відомостей, оскільки відсутні належні докази того, що ОСОБА_3 зловживала процесуальними правами чи зазначила завідомо неправдиві відомості у межах розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 161, 258, 259, 260, 423, 424, 429 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами по цивільній справі №727/10844/24 за заявою ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 штрафу за зловживання процесуальними правами відмовити.

З повним тестом ухвали суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 25 грудня 2024 року.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Суддя: