Справа № 161/7700/23
Провадження № 2/161/999/24
У Х В А Л А

02 лютого 2024 року Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Рудська С.М., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

15.05.2023 року позивач ОСОБА_1 , через свого представника, звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, Фонду соціального страхування України, треті особи: Голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України ОСОБА_2 , Голова комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області Плескун Н.П., ГУ ПФУ у Волинській області, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області № 105-к від 13.04.2023 року за підписом Голови комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області ОСОБА_3 , яким вирішено звільнити її з 18.04.2023 року, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, поновити її на раніше займаній посаді чи рівнозначній посаді, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.08.2023 року вищевказана позовна заява була прийнята до розгляду, у справі було відкрито провадження та встановлено її розгляд проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у справі матеріалами.

03.08.2023 року від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій остання, у зв`язку із вступом у справу правонаступника відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, просить прийняти уточнені позовні вимоги за якими: 1) визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області № 105-к від 13.04.2023 року за підписом Голови комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області Плескун Н.П., яким ОСОБА_1 вирішено звільнити з 18.04.2023 року, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; 2) поновити ОСОБА_1 в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області на посаді головного спеціаліста відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області чи на рівнозначній посаді; 3) стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.08.2023 року прийнято до розгляду уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Волинській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

19.09.2023 року від ГУ ПФУ у Волинській області надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування своїх заперечень щодо позову відповідач зазначає, що оскільки всі посади в Управлінні виконавчої дирекції Фонду підлягали скороченню, у тому числі й посада позивачки, посилання останньої, про те, що їй не запропоновано вакантні посади є необгрунтованими. У свою чергу, прийнявши рішення про припинення юридичних осіб Фонду та управління виконавчої дирекції Фонду, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у Фонді чи його територіальних управліннях. Крім того, законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації. Поряд з цим, ГУ ПФУ у Волинській області повідомляло працівників Управління виконавчої дирекції Фонду та Голову комісії з реорганізації виконавчої дирекції Фонду про створення нових структурних підрозділів та про добір кадрів на посади державної служби. Проте, ОСОБА_1 не виявила свого бажання працювати в органах Пенсійного фонду України та не звернулася із заявою щодо свого працевлаштування. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити повністю.

09.10.2023 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив. В обгрунтування своїх доводів остання зазначає, що в ГУ ПФУ у Волинській області у зв`язку з приєднанням Управління виконавчої дирекції Фонду було створено нові робочі місця, посади, обов`язки за якими пов`язані з реалізацією функцій соціального страхування, при цьому, у відповідача не відбулося скорочення чисельності або штату працівників. Відтак, роботодавець зобов`язаний був запропонувати ОСОБА_1 всі вакансії, що відповідають, які існують в ГУ ПФУ в Волинській області, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Той факт, що керівником ГУ ПФУ у Волинській області направлялись певні листи керівнику Управління виконавчої дирекції Фонду щодо вакантних посад, добору кадрів тощо, не доводить правомірність дій відповідача щодо виконання ним обов`язку щодо вжиття заходів по працевлаштуванню позивачки, оскільки безпосередньо працівнику такі пропозиції, в тому числі з часу вручення попередження про наступне звільнення і до часу звільнення, не направлялися і не повідомлялися. Інші ж доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, жодним чином не вмотивовані вимогами чинного законодавства. На підставі наведеного, заявлені вимоги просить задовольнити повністю.

Враховуючи строки подання процесуальних документів по суті спору, які наразі сплинули, суд вважає за можливе постановити судове рішення за наявними у справі доказами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, ЗУ «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. ч. 1, 3 ст. 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження № 14-62цс20) зазначено: «юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (п. п. 1 і 2 ч. 1 ст. 19 КАС України).

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про скасування наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області Фонду соціального страхування України від 13.04.2023 № 105-к про її звільнення з посади головного спеціаліста відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновлення її на аналогічній або рівнозначній посаді у ГУ ПФУ у Волинській області.

Статтею 4 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції до 01.01.2023 року) визначено, що Фонд соціального страхування України є некомерційною самоврядною організацією.

Кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням.

Відповідно до пункту 6.1 Типового положення про управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 24.01.2017 року № 6, оплата праці працівників Управління здійснюється за рахунок коштів Фонду.

01.01.2023 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 року № 2620-ІХ, яким вирішено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року.

Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права.

Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

З 01.01.2023 року відбулося публічне правонаступництво, тобто перехід прав та обов`язків від Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області.

ОСОБА_1 , перебуваючи у відносинах з Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області, просить поновити її на посаді, аналогічній або рівнозначній, з якої її було звільнено, у Пенсійному фонді України, який є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір існує у сфері публічно-правових відносин, відповідно, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, суд, встановивши, що між сторонами існує спір з публічно-правових відносин, який з врахуванням суб`єктного складу його учасників та правовідносин, що виникли між сторонами, має розглядатися за правилами адміністративної юрисдикції, дійшов висновку про закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Такі висновки суду в повній мірі відповідають висновкам Верховного Суду, які наведені в постанові Верховного суду від 18.12.2023 року в справі з аналогічними обставинами та позовними вимогами (справа № 442/3240/23-ц, провадження № 61-15536св23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 19, 255, 259-261, 353, 354 ЦПК України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрити.

Роз`яснити позивачу, що заявлені нею позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її постановлення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 02 лютого 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська