КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6304/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 754/8490/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Бабко В. В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У червні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 14 січня 2020 року був укладений договір № 1/0120 про надання послуг представництва в суді. 28 травня 2020 року Деснянським районним судом м. Києва по справі № 754/850/20 було прийнято рішення, яким ОСОБА_1 було поновлено на посаді фахівця відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків адміністративного управління комунального підприємства «Київтранспарксервіс» та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 56 046,12 грн. Зазначає про те, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору про надання послуг представництва в суді, відповідач мав сплатити на користь позивача п`ятдесят відсотків від стягнутої (перерахованої) на його користь суми за рішенням суду.

Однак, всупереч умовам укладеного договору про надання послуг представництва в суді, ОСОБА_1 не здійснив оплату за вказаним договором в строк п`яти робочих днів з моменту отримання коштів в розмірі 22 558,57грн. На підставі наведеного позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по основному зобов`язанню в розмірі 22 558,57 грн, пеню в розмірі 19800,24 грн, інфляційні витрати в розмірі 11096,67грн, 3% річних в розмірі 2030,27 грн та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1103,60грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по основному зобов`язанню в розмірі 22 558,57 грн, пеню в розмірі 19 800,24 грн, інфляційні витрати в розмірі 11 096,67 грн та 3% річних в розмірі 2030,27 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не виконав умови договору про надання послуг в частині зобов`язання щодо стягнення будь-яких компенсацій під час розгляду цивільної справи№ 754/850/20 на користь ОСОБА_1 , а тому не має законного права на оплату послуг в повному обсязі.

Зазначає про те, що судом першої інстанції не досліджено матеріали справи в частині наданих розрахунків ОСОБА_2 , які в своє чергу не відповідають обставинам справи.

Позивач ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існували договірні правовідносини, на підставі яких позивач представляв інтереси відповідача в іншій судовій справі. З огляду на факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати заборгованості в розмірі 22 558,57 грн, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за основним зобов`язанням.

У зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язання в частині розрахунку за договором № 1/0120 від 14 січня 2020 року, позивачем обґрунтовано нараховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати в розмірі 11 096,67 грн, пеня в розмірі 19 800,24 грн та 3% річних в розмірі 2030,27 грн.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання послуг представництва в суді колегія суддів погоджується, оскільки в цій частині рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідає встановленим обставинам справи.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до статті 903 ЦК України у випадку, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовідносини сторін, які випливають з договору про надання правової допомоги адвокатом, врегульовані Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон).

Відповідно до загальних положень цього Закону договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Згідно частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Статтею 28 Закону визначено, що зміст договору не може суперечити законам України, його моральним засадам, присязі адвоката та правилам адвокатської етики.

Відповідно до статті 29 Закону договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Статтею 30 Закону визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14 січня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір №1/01/20 про надання послуг представництва в суді.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є адвокатом.

Відповідно до п. 1.1 договору клієнт доручає, а представник приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу та здійснювати представництво в суді в обсязі та на умовах, передбачених цим договором щодо поновлення порушених адміністрацією комунального підприємства «Київтранспарксервіс» прав клієнта та стягнення з зазначеного підприємства матеріальної компенсації, моральної шкоди та інших платежів належних клієнту.

Згідно із п. 2.1-2.3 договору представник, на підставі звернення клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання наступної юридичної допомоги: представляє у встановлено порядку інтереси клієнта в судах та в інших органах під час розгляду цивільно-правових спорів, а також в органах державної виконавчої служби; узагальнює та аналізує практику розгляду судових та інших справ, надає клієнту пропозиції щодо усунення виявлених недоліків; надає консультації, висновки довідки з правових питань, що виникають у клієнта в процесі здійснення діяльності пов`язаної з розглядом судами цивільного спору; представник на виконання доручень клієнта та умов договору зобов`язаний реалізовувати права та обов`язки за договором, керуючись виключно інтересами клієнта та діяти з таким розрахунком, щоб максимально знизити можливість заподіяння матеріальної чи нематеріальної шкоди та будь-яких інших збитків клієнту.

Пунктами 3.1.2-3.1.3 договору обумовлені обов`язки клієнта, зокрема оплачувати витрати представника необхідні для виконання ухвал суду та інших доручень, оплачувати надану юридичну допомогу та представництво інтересів у суді відповідно до умов розділу 4 договору.

Відповідно до п. 4.1.- 4.3. договору юридичні консультації та представництво інтересів у суді, що надається представником, клієнт оплачує у грошовій одиниці України (гривнях) в розмірі п`ятдесяти відсотків від стягнутої (перерахованої) на користь клієнта суми (без врахування податків). Плата за даним договором здійснюється не пізніше 5-ти робочих днів після вступу в законну силу рішення першої або апеляційної інстанції шляхом перерахування клієнтом на рахунок представника суми коштів в розмірі визначеному в п. 4.1. даного договору. У разі добровільної оплати (досудове врегулювання, мирова угода, добровільне виконання рішення суду) КП «Київтранспарксервіс» будь-яких грошових на користь клієнта, пов`язаною з його роботою в вищезазначеному підприємстві, останній зобов`язується не пізніше 5-ти робочих днів з моменту отримання коштів (на картковий рахунок або готівкою чи інше) перерахувати суму коштів розраховану відповідно до умов встановлених в п. 4.1. даного договору на користь представника за реквізитами зазначеними в розділі 11 даного договору.

За результатами надання юридичної допомоги та представництва інтересів клієнта в суді складається акт, що підписується представниками кожної зі сторони (п. 4.5. договору).

Всі розрахунки вважаються виконаними належним чином, якщо вони здійсненні будь якою зі сторін в строки визначені в даному договорі за реквізитами, визначеними в розділі 11 даного договору (п.4.7 договору.)

Пунктом 7.1 договору визначено, що даний договір укладений на строк до 31.12.2023.

Згідно із п. 8.1. договору у разі порушення клієнтом умов передбачених в п. 4.3. більше ніж на 30 календарних днів, клієнт зобов`язується сплатити на користь представника штраф у розмірі 50000 грн та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобов`язань.

Сторони дійшли згоди, що строк давності по нарахуванню штрафних санкцій (штрафу, пені) передбачених даним розділом з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків різних становить 3 роки (п. 8.5.договору).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 по справі №754/850/20 позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії - задоволено.

Скасовано наказ № 160-к від 16.12.2019 виданий КП «Київтранспарксервіс» про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді фахівця відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків адміністративного управління КП «Київтранспарксервіс». Стягнуто з КП «Київтранспарксервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 56 046,12 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28.05.2020 - залишено без змін.

Як вбачається з рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 по справі № 754/850/20, в судовому засіданні, в якості представника позивача, приймав участь в розгляді справи ОСОБА_2 , представляючи інтереси ОСОБА_1 . Крім того, як вбачається з рішення суду представник позивача ОСОБА_2. подавав відповідь на відзив та в судовому засіданні підтримував заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив суд позов задовольнити з підстав зазначених у ньому обставин, надавав пояснення.

Крім того, позовна заява про поновлення на роботі ОСОБА_1 , була підписана саме представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , про що в своєму відзиві на позовну заяву зазначив сам ОСОБА_1

20 серпня 2020 сторонами було підписано акт про надання юридичних послуг та представництва в суді, відповідно до якого клієнт підтвердив, що: всі зобов`язання за умовами Договору від 14.01.2020 представником виконані в повному обсязі, претензій клієнт до представника не має; його поновлено на посаді фахівця відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків адміністративного управління КП «Київтранспарксервіс»; КП «Київтранспарксервіс» виплатило середній заробіток за час вимушеного прогулу в повному обсязі.

На виконання рішення суду по справі № 754/850/20 КП «Київтранспарксервіс» було видано наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі, що підтверджується копією наказу № 70-к від 28.05.2020 про поновлення на посаді ОСОБА_1 . Відповідно до платіжного доручення № 5037 від 05.08.2020 КП «Київтранспарксервіс» перерахувало 45117,13грн, зазначивши призначення платежу: виплата середнього заробітку за грудень 2019 - травень 2020 року ОСОБА_1 згідно рішення Київського апеляційного суду, справа №754/850/20 від 29 липня 2020.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем повністю виконані умови договору, оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2020 по справі № 754/850/20 та постановою Київського апеляційного суду від 29.07.2020 відновлено порушені права ОСОБА_1 .

Однак, відповідач ОСОБА_1 всупереч п. 4.1, 4.3. договору № 1/01/20 від 14.01.2020 не виконав свої зобов`язання та не здійснив оплату за даним договором, у зв`язку із чим наявна заборгованість відповідача перед позивачем за основним зобов`язанням в розмірі 22558,57грн.

З огляду на те, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати наданих позивачем послуг відповідачем не спростований, доказів оплати заборгованості в розмірі 22558,57грн стороною відповідача суду не надано, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за основним зобов`язанням в розмірі 22 558,57грн.

У зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язання в частині розрахунку за договором № 1/0120 від 14.01.2020, позивачем нараховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати в розмірі 11096,67 грн, пеня в розмірі 19800,24 грн та 3% річних в розмірі 2030,27грн.

Відповідальність у вигляді пені за порушення строків оплати за надані послуги передбачена у п.8.1. договору, відповідно до якого у разі порушення клієнтом умов передбачених в п. 4.3. більше ніж на 30 календарних днів, клієнт зобов`язується сплатити на користь представника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобов`язань.

Крім того, відповідно до п. 8.5. договору, сторони дійшли згоди, що строк давності по нарахуванню штрафних санкцій (штрафу, пені) передбачених даним розділом з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних становить 3 роки.

А отже нарахована сума, відповідно до умов договору, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобов`язань, що становить 19 800,24 грн, відповідає приписам договору та підлягає задоволенню.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Отже, внаслідок неналежного виконання зобов`язань у ОСОБА_1 виникла заборгованість перед позивачем за надані послуги представництва в суді в розмірі 3% річних, що становить 2030,27 грн, та інфляційних втрат в розмірі 11 096,67 грн.

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України)

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

За загальними правилами, що випливають із положень, зокрема, статей 11-14, 202, 509, 525, 526, 610 ЦК України, цивільні права та обов`язки, що виникають із договору, повинні належно виконуватися, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових витрат у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

Аналогічним чином тлумачить це питання і Європейський суд з прав людини, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96), свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 754/3571/16-ц, «зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату «гонорару успіху» не є обов`язковими для суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат та покладення таких витрат на іншу сторону справи, оскільки в такому випадку суд застосовуючи відповідні положення процесуального законодавства, зокрема частин четвертої - п`ятої статті 137 ЦПК України, може оцінювати необхідність, розумність та інші критерії співмірності цих витрат.

Однак вищенаведене не означає, що такі зобов`язання між адвокатом та клієнтом не є обов`язковими для сторін договору про надання правової допомоги, у разі якщо такий договір є дійсним.»

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 754/3571/16-ц, що виникла з аналогічних правовідносин, «згідно умов пункту 3.1 Угоди про надання правової допомоги від 07 травня 2015 року, у ОСОБА_2 в результаті отримання (набуття) у власність нерухомого майна присудженого за результатами розгляду цивільної справи № 754/4353/14-ц виникло зобов`язання сплатити на користь адвоката ОСОБА_1 гонорар у розмірі 10 % від вартості присудженого майна. Водночас ОСОБА_2 , в порушення вимог статей 526, 527, частини першої статті 530 ЦК України та умов укладеної між сторонами Угоди, виплату вказаного гонорару не здійснила. З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги в частині наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 додаткового гонорару передбаченого п.3.1. Угоди про надання правової допомоги від 07 травня 2015 року.»

Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення заборгованості, що виникла у відповідача на підставі договору про надання послуг представництва в суді адвокатом ОСОБА_2., є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він не мав відносин з ОСОБА_2 як з адвокатом, оскільки в укладеному договорі про це не зазначено, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до відкритого для загального доступу Єдиного реєстру адвокатів України ОСОБА_2 є адвокатом, якому видано свідоцтво №8683/10 від 27.12.2019 Радою адвокатів Київської області.

Враховуючи, що договір № 1/0120 про надання послуг представництва в суді від 14 січня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 або окремі положення цього договору у встановленому порядку недійсними не визнані, то пункт 4.1 договору, яким встановлено, що юридичні консультації та представництво інтересів у суді, що надається представником, клієнт оплачує у грошовій одиниці України в розмірі 50% від стягнутої ( перерахованої) на користь клієнта суми ( без урахування податків), підлягає виконанню відповідачем.

Доводи апеляційної скарги відповідача також полягають у тому, що умови договору виконано ОСОБА_2 не у повному обсязі, оскільки договором було передбачено стягнення матеріальної компенсації з роботодавця за незаконне звільнення та моральної шкоди, проте таких вимог ОСОБА_2. від імені ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявив і судом таких компенсацій присуджено ОСОБА_1 не було.

Проте колегія суддів відхиляє зазначені доводи, оскільки висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні вони не спростовують, адже відповідно до п.4.1 договору плата за надання послуг з представництва та юридичних консультацій визначена сторонами в розмірі 50 % від фактично стягнутої на користь ОСОБА_1 суми , без врахування податків. При цьому, підписавши акт про надання юридичних послуг та представництва в суді від 20 серпня 2020 року, клієнт підтвердив, що всі зобов`язання за умовами договору від 14 січня 2020 року представником виконані в повному обсязі, претензій клієнт до представника не має ( а.с. 22).

Доводи апеляційної скарги щодо недоведення позивачем факту отримання ОСОБА_1 виплат за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 по справі №754/850/20 - є аналогічними доводам, що були висловлені відповідачем в суді першої інстанції та яким суд надав належну та правильну оцінку, відхиливши їх, адже зазначена обставина підтверджується належним та допустимим доказом - копією платіжного доручення № 5037 від 05 серпня 2020 року про виплату КП «Київтранспарксервіс» на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку в розмірі 45 117 грн. 13 коп. згідно з рішенням Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року у справі № 754/850/20, про що безпосередньо зазначено у платіжному дорученні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання шляхом надання відповідачу послуг представництва в суді згідно договору, що призвело до позитивного рішення суду, та виконання такого рішення суду. А відповідач, у свою чергу порушив свої зобов`язання перед позивачем, не виконав обумовлені договором умови, сума основного боргу відповідачем не сплачена.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача про те, що судом безпідставно не було враховано ту обставину, що відповідач сплатив позивачу на його картковий рахунок оплату за надані послуги в розмірі 10 000 грн., що підтверджується квитанціями АТ КБ «Приватбанк» від 13 серпня 2020 року та від 27 серпня 2020 року на суму по 5000 грн. кожна.

Не приймаючи до уваги зазначені квитанції, суд першої інстанції послався на те, що в них призначення платежу зазначено як «надходження готівки з платіжними картками» та що судом було беззаперечно встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 раніше були договірні правовідносини, на підставі яких позивач представляв інтереси відповідача в іншій судовій справі, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2018 по справі № 754/6333/17, яким також були відновлені порушені права ОСОБА_1 .

Проте колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки відповідно до встановлених обставин справи, відповідач ОСОБА_1 сплатив на картковий рахунок ОСОБА_2 суму в розмірі 10 000 грн згідно з квитанціями від 13 серпня 2020 року та 27 серпня 2020 року, тобто незабаром після того, як постановою Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року було залишене без змін рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2020 по справі №754/850/20, та його було фактично виконано відповідачем у вказаній справі КП «Київтранспарксервіс» згідно з платіжним дорученням від 05 серпня 2020 року.

Факт отримання позивачем зазначених коштів ОСОБА_2 не заперечує, при цьому перший платіж був зроблений відповідачем 13 серпня 2020 року, тобто в строк, визначений у договорі від 14.01.2020 року, відтак, саме позивач повинен був довести, що отримані кошти від ОСОБА_1 в сумі 10 000 грн. були розрахунком за іншим договором, укладеним між сторонами в 2017 році, на підставі якого позивач представляв інтереси відповідача в іншій судовій справі № 754/6333/17.

Проте позивачем до матеріалів справи таких доказів не надано, а тому, враховуючи час здійснення оплати - серпень 2020 року, та відсутність в матеріалах справи даних про інші правовідносини представництва відповідача, крім вищенаведених, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про незарахування в рахунок оплати заборгованості відповідача за договором суми в розмірі 10 000 грн.

Таким чином, дійсна сума заборгованості відповідача становить : 22 558 грн. 57 коп. - 10 000 грн. = 12 558 грн. 57 коп.

Відповідно передбачену умовами договору пеню та нарахування, визначені ст. 625 ЦК України - 3% річних та інфляційні втрати, слід нараховувати саме на вказану суму заборгованості - 12 558 грн. 57 коп.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції безпідставно не було прийнято до уваги його заяву про застосування строку спеціальної позовної давності до пені, яка визначена законом в один рік, колегія суддів відхиляє, оскільки в пункті 8.5 договору сторони дійшли згоди, що строк давності по нарахуванню штрафних санкцій ( штрафу, пені), передбачених даним розділом з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних становить 3 роки.

Відповідно до положень статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог частини другої статті 551 ЦК України та умов договору ( п.8.1) за порушення клієнтом умов, передбачених в п. 4.3. більше ніж на 30 календарних днів, клієнт зобов`язується сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення виконання зобов`язання.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Враховуючи, що сторони уклали договір про збільшення позовної давності щодо пені, то доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставним початок нарахування пені позивачем з 14 серпня 2020 року, оскільки виходячи зі змісту пунктів 4.3., 8.1 договору, нарахування пені можливе лише після спливу 30 календарних днів з дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є - не пізніше 5 робочих днів з моменту отримання коштів ОСОБА_1 на виконання рішення суду.

Отже, нарахування пені необхідно здійснювати за період з 13 вересня 2020 року по 13 серпня 2023 року ( відповідно до вимог позовної заяви), тоді як нарахування інфляційних втрат та 3% річних - за період з 14 серпня 2020 року по 13 серпня 2023 року.

Таким чином, відповідно до умов договору, пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобов`язань, виходячи із суми основного зобов`язання 12 558 грн. 57 коп., періоду несплати заборгованості - з 13 вересня 2020 року по 13 серпня 2023 року та облікової ставки НБУ за вказаний період у розмірах, що зазначені у розрахунку позивача, становить 10 866 грн. 91 коп.

Крім того, нарахування інфляційних втрат та 3% річних, враховуючи обставину часткової оплати заборгованості 13 серпня 2020 року - 5000 грн. та 27 серпня 2020 року - 5000 грн., слід здійснювати: на суму 17 558 грн. 57 коп. - за період з 14 серпня 2020 року по 27 серпня 2020 року, та на суму 12 558 грн. 57 коп., - за період з 28 серпня 2020 року по 13 серпня 2023 року.

Враховуючи, що індекс інфляції у серпні 2020 року становив 99,8 %, то сума інфляційних втрат на суму заборгованості 17 558 грн. 57 коп. становить від`ємне значення -35,12 грн., а сума 3% річних за період з 14 по 27 серпня 2020 року становить 20 грн. 20 коп.

За період з 28 серпня 2020 року по 13 серпня 2023 року сума інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості 12 558 грн. 57 коп., становить : інфляційне збільшення = 12558,57 x 1.481152 - 12558,57 = 6042 грн. 59 коп.; три відсотки річних = 12558,57 x 3% x 1081 : 365 = 1115,82 грн.

Таким чином, загальна сума інфляційних втрат становить 6042 грн. 59 коп. - 35 грн. 12 коп. = 6007 грн. 47 коп.; загальна сума трьох відсотків річних становить : 1115 грн. 82 коп. + 20 грн. 20 коп.= 1136 грн. 02 коп.

Отже, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем становить : основна сума боргу - 12 558 грн. 57 коп., пеня - 10 866 грн. 91 коп., інфляційні втрати - 6007 грн. 47 коп., три відсотки річних - 1136 грн. 02 коп., а всього - 30 568 грн. 97 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення, оскільки судом першої інстанції належним чином не було враховано обставини справи щодо часткового погашення заборгованості відповідачем перед позивачем, тому оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині визначення розміру заборгованості та її складових, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: основна сума боргу - 12 558 грн. 57 коп., пеня - 10 866 грн. 91 коп., інфляційні втрати - 6007 грн. 47 коп., три відсотки річних - 1136 грн. 02 коп.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з положеннями ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_2 , його витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню відповідачем частково, пропорційно до суми задоволених позовних вимог : 1073 грн. 60 коп. х 55,09 % = 591 грн. 45 коп.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню позивачем пропорційно сумі, у задоволенні позовних вимог про стягнення якої позивачу відмовлено: 1610 грн. 40 коп. х 44,91 % = 723 грн. 23 коп.

Таким чином, з урахуванням вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сума витрат відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки на позивача покладено більшу суму судових витрат : 723 грн. 23 коп. - 591 грн. 45 коп. = 131 грн. 78 коп.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року - змінити в частині розміру заборгованості, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по основному зобов`язанню в розмірі 12 558 грн. 57 коп., пеню в розмірі - 10 866 грн. 91 коп., інфляційні втрати - 6007 грн. 47 коп., три відсотки річних - 1136 грн. 02 коп., а всього - 30 568 грн. 97 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 131 грн. 78 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г. М.

Рейнарт І. М.