Провадження № 2/947/1076/24
19.12.2024 Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого - судді Огренич І.В.,
за участю секретаря - Коростій М.В.,
У судове засідання позивачка не з`явилась, повідомлялась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, в зв`язку з чим, зі згоди позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Як встановлено у судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що свідчить Свідоцтво про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 (актовий запис про розірвання шлюбу №80 від 16 квітня 2013р. Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції).
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис про народження №4781 Одеського міського відділу державної реєстрації акутів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 24 травня 2016р.).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.10.2022 з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини доходів відповідача, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 26.07.2022, до повноліття дитини (цивільна справа №521/10529/22).

З матеріалів справи вбачається, що малолітня дитина проживає разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою ОСББ «Філатова 62».

Так, загальні засади регулювання сімейних відносин визначено положеннями ст.7 СК України, згідно яких жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Суду надані письмові пояснення органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, щодо надання письмового висновку для розв`язання спору між батьками про визначення місця проживання дитини, з якого вбачається, що відповідно до листа Центру соціальних служб Одеської міської ради від 25.01.2024 № 04/01-243, фахівцем із соціальної роботи Центру соціальних служб Одеської міської ради у Київському районі було здійснено вихід за адресою проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та 24.02.2024. Вдома нікого не було, було залишено інформаційне запрошення до Центру соціальних служб Одеської міської ради, ніхто не звернувся.

Також, спеціалістами Служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі було складено акт щодо неможливості обстеження умов проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 , вказав що він не проживає за даною адресою.

З поданих до Служби у справах дітей Одеської міської ради документів, встановлено, що ОСОБА_3 станом на 18.04.2024 не проживає за адресою: АДРЕСА_4 та за словами сусідів, виїхав за межі країни. У зв`язку з чим, Центр Соціальних служб Одеської міської ради не має можливості провести оцінку потреб сім`ї та Служба у справах дітей Одеської міської ради не має правових підстав для підготовки висновку щодо визначення місця проживання дитини.

На підставі викладеного вище, орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради не має можливості відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України надати до суду відповідний висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом із матір`ю.

В постанові від 11.12.2023 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до довідки Державної прикордонної служби від 18.09.2024 ОСОБА_3 06 серпня 2022 року перетнув державний кордон України і станом на 02 жовтня 2024 року до України не повертався.

Згідно Довідки про не отримання аліментів, наданої Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 23.10.2024, позивачка ОСОБА_1 не отримувала аліментів від ОСОБА_3 у період з 15.03.2023 по 01.10.2024, згідно виконавчого листа №521/10529/22 від 11.11.2022, виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання малолітньої дитини.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього.

При таких обставинах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.10, 12, 13, 18, 19, 81, 84, 211, 247, 258, 259, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з матір`ю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН: НОМЕР_2 ) за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 26.12.2024.

Суддя: І. В. Огренич