Справа № 673/923/23
Провадження № 2/673/75/24
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 листопада 2024 р. м.Деражня
Деражнянський районний суд
Хмельницької області
в складі: головуючий суддя Дворнін О.С.
при секретарі судових засідань Демчишиній Н.Г.
з участю представника позивача адвоката Іваницького А.М. та представника відповідача адвоката Сідлецької О.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частки вказаного майна,-
До Деражнянського районного суду Хмельницької області, в порядку загального позовного провадження, надійшов позов зазначеної вище особи до вказаного нею відповідача щодо визначеного позивачем предмету спору з вимогою встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 12.09.2014 року по 20.12.2022 року включно.
Ухвалою судді від 07.09.2023 року даний позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою судді від 06.11.2023 року дану цивільну справу призначено до судового розгляду з викликом учасників справи, за наявності їх представників та свідків за клопотаннями, викладеними в позові.
В ході судового розгляду, представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити із викладених в ньому підстав.
Позивач ОСОБА_1 будучи допитаним судом пояснив, що знаходився в шлюбних відносинах з ОСОБА_2 у період з 12.09.2014 року по 20.12.2022 року включно, працював за кордоном по три і більше місяців без повернення додому, пересилав їй кошти в ці періоди на її утримання та придбання спірного нерухомого майна, яке й бажає визнати спільною сумісною власністю в межах даного судового процесу, оскільки також брав участь у його придбанні при укладенні договорів купівлі - продажу, час від часу повертався додому, тоді вони вели спільне господарство, утримували дітей, жили однією сім`єю, тощо. Поданий ним позов підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити із викладених в ньому підстав.
Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнала, подала на адресу суду відповідний письмовий відзив, зазначивши, що насправді спірне майно являється виключно приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , яка дійсно перебувала у близьких особистих відносинах з позивачем ОСОБА_1 , однак однією сім`єю вони не проживали, спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали. Позивач тривалі періоди перебував за кордоном, навідувався до неї лише для відпочинку, при укладенні договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна ОСОБА_1 був лише довіреною особою власника майна ОСОБА_3 , не представляв ні власних інтересів, ні інтересів ОСОБА_2 чи їх «уявної» сім`ї, при цьому ОСОБА_2 мала власні кошти на життя, придбання нерухомості, земельних ділянок та виховання власних дітей, оскільки сама працювала, а також отримувала відповідну соціальну допомогу.
Допитані в судовому засіданні свідки родичі, друзі та сусіди сторін, зокрема, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дали пояснення, з яких вбачається наявність особистих відносин між сторонами, однак визначити їх, як сімейні, свідки не змогли, оскільки, а ні сам ОСОБА_1 , а ні ОСОБА_2 себе як сім`я в громаді села Ясківці не позиціонували, про свій статус «подружжя» нікому із свідків не розповідали, разом на людях не з`являлися, спільно проживали в будинку ОСОБА_2 короткий час лише у періоди повернення ОСОБА_1 з-за кордону, де він працював роками. Крім того, свідки затруднялися ствердно відповісти про наявність спільного бюджету між сторонами та не могли прямо підтвердити, що фінанси Токарчука М.І. були джерелом придбання спірного нерухомого майна та земельних ділянок ОСОБА_2 (а.с. 83-85, 136 137).
Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Так, відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-РП/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом і ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередній родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Згідно з ч.1-2 ст.21 СК України проживання однією сім`єю без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 СК шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У відповідності до ч.1 ст. 74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі ст.74 СК, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23.09.2015 у справі №6-1026цс, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Суд бере до уваги те, що позивачем не було надано жодного допустимого та належного доказу щодо спільного проживання сторін однією сім`єю на час придбання спірного майна.
Так, в позовній заяві позивач зазначає, що спільне проживання сторін на час придбання майна ОСОБА_2 підтверджується участю у витратах позивача на утримання будинку, і додає квитанції на оплату комунальних послуг за період із вересня 2021 по листопада 2022 року, тобто не за період з 12.09.2014 по 22.05.2020 року (день придбання нерухомого майна(а.с. 32-39) і виключно за послуги Інтернету.
В позовній заяві також зазначено, що від імені ОСОБА_3 як продавця по довіреності від 13.12.2018 року діяв саме ОСОБА_1 , тобто позивач був присутній у нотаріуса під час укладання договорів купівлі-продажу майна, укладав та підписував такі договори фактично на користь ОСОБА_2 та підтверджує той факт, що сторони проживали як одна сім`я та спільно придбали вказане майно (а.с. 21-25).
Такі доводи не мають під собою логічного підґрунтя, оскільки довіреність від 13.12.2020 уповноважила ОСОБА_1 діяти саме в інтересах продавця ОСОБА_3 , а не покупця. За логікою позивача особи, які представляють продавця за довіреністю, діють саме в інтересах покупця, та ще вважаються такими, що спільно з покупцем придбають майно у свою власність.
Таку логіку позивача суд оцінює критично і дає відповідну юридичну оцінку дослідженим письмовим доказам щодо угод купівлі-прожажу спірного нерухомого майна, які на думку суду, не є підтвердженням доводів позивача (а.с. 21-26).
В позовній заяві позивач зазначає, що вказане майно придбане в основному та фактично за кошти позивача, так як відповідач офіційно не працювала та не мала інших джерел доходів, при цьому поза увагою позивача залишився той факт, що відповідач багато років поспіль працювала неофіційно, в тому числі, закордоном, та щомісячно отримувала державну допомогу як мати трьох дітей, а також допомогу по догляду за дитиною до трьох років (а.с. 68).
В свою чергу, будь-яке документальне підтвердження наявності доходів у самого позивача за спірний період в матеріалах справи взагалі відсутнє.
Так, позивач зазначає, що тривалий час працював за кордоном у республіці Польща, мав заощадження від отриманої заробітної плати, за які і було придбане вказане вище майно, при цьому на судовому засіданні на запит представника відповідача ОСОБА_9 представник позивача відмовився надати суду копію закордонного паспорта ОСОБА_1 , навіть для підтвердження періодів перебування позивача в республіці Польщі.
Разом з тим, відповідач зазначила, а позивачем не спростовано того факту, що разом з ОСОБА_2 на час придбання вказаного майна проживав її рідний брат, ОСОБА_10 , що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 03.06.2021 №20/02.16.08, складеним старостою села Яськівці ОСОБА_11 , який брав участь у великій долі витрат відповідача, в тому числі під час придбання вказаного майна, самостійно здійснював ремонт придбаного будинку. На даний час ОСОБА_2 проходить військову службу у зоні бойових дій, тому залучити його як свідка у справі не було можливості.
Аргументом, який на думку позивача, підтверджує факт проживання однією сім`єю з відповідачем, є народження у позивача та відповідача спільної доньки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але при цьому, він не зазначає, що батьківство по відношенню до цієї дитини він офіційно не визнав по сьогоднішній день.
Сама наявність спільної дитини у сторін не може свідчити про наявність у сторін спільного бюджету, ведення спільного господарства, спільних витрат та придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а свідчить лише про те, що сторони протягом 2016-2017 рр. мали особисті відносини, проте не свідчить про утворення родини та спільність побуту.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.04.2020 року у справі №738/1452/17.
Крім того, позивач стверджує, що разом з відповідачем виховував ще двоє дітей, як своїх власних за час проживання з ОСОБА_2 , проте, відповідно до довідки №99 від 26.09.2023, виданою Новосілецьким ліцеєм Деражнянської м/ради, за час навчання її дітей - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 в ОСОБА_15 ліцеї жодна особа, крім матері, навчанням та поведінкою дітей не цікавилась та не брала участі у їхньому шкільному житті (а.с. 68. Зворот).
Оцінюючи інші письмові докази у справі, які позивач приєднав до матеріалів справи 12.08.2024, зокрема, письмові пояснення свідка ОСОБА_3 , суд вважає такі докази не допустимими та неналежними, оскільки ОСОБА_3 не був вчасно заявлений позивачем у справі як свідок, а також тому, що письмова форма пояснення в такому форматі є неприйнятною, оскільки не відомо,
ким підписано даний документ, підпис навіть не засвідчено нотаріусом чи іншою відповідальною особою. До того ж, з твердження відповідача, в поясненні зазначені неправдиві відомості, зокрема і щодо грошового розрахунку, який здійснював в грудні 2018 року ОСОБА_1 , який насправді в той час перебував за кордоном, і кошти за майно ОСОБА_3 отримував з рук ОСОБА_2 (а.с. 213).
Даючи юридичну оцінку наявним в матеріалах справи випискам із банку, які надійшли на ухвалу суду, то відповідно до наданої інформації, за період 2020 року (рік придбання майна) ОСОБА_16 отримала на банківську картку 1040,00 грн., при тому, що, як наголошує позивач, у них є спільна донька.
Таким чином, суд вважає, що дане грошове надходження не підтверджує ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Щодо подальших переказів, то судом з`ясовано, що з цих коштів ОСОБА_2 здійснювала погашення кредитної заборгованості самого ОСОБА_1 , в якому зазначено «Кредитний договір від 27.12.2021 контактна особа колега ОСОБА_17 , кількість членів сім`ї 1, кількість дітей 0» (а.с. 59-61, 122-133 та 227).
Надані позивачем фотографії в кількості 3-х штук за 2019 рік на підтвердження існування сім`ї з ОСОБА_2 , з яких лише одна спільна з самою ОСОБА_2 , також не можна вважати доказами існування сімейних відносин між сторонами (а.с. 29-31).
В свою чергу, при аналізі скріншотів особистого листування між сторонами, долучених до справи, вбачається агресивна переписку, з якої слідує, що відповідач ухиляється від утримання власної доньки, самовільно порядкує у будинку ОСОБА_2 , коли та перебуває за кордоном (а.с. 27-28).
При аналізі договору купівлі продажу спірного нерухомого майна суд звертає увагу на те, що Договір купівлі - продажу земельної ділянки і розташованому на ній житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами від 22.05.2020, був укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , від імені якого діяв сам ОСОБА_1 .
В договорі зазначено, що «Сторони ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, діючи добровільно без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, розуміючи значення своїх дій, склали цей договір про наступне…»
Так, в розділі 7 договору «Інші умови» п.7.2.1. зазначено, що Покупець ( ОСОБА_2 ) у своїй заяві, доведеній нотаріусом до відома представника Продавця, стверджує, що у шлюбі вона не перебуває, гроші, за які вона купує вказане майно, є її особистою власністю, осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, які витрачаються на придбання вищевказаного майна (чи їх частку), у тому числі відповідно до ст.65, 74 та 97 СК України, немає. Чоловіка, з яким би вона проживала однією сім`єю, у неї немає (а.с. 21-22).
З огляду на вище досліджені докази, суд вважає цей документ ключовим та найвагомішим доказом відсутності будь-яких шлюбних відносин позивача із відповідачем, який закріплений підписом самого відповідача та посвідчений нотаріально. З часу укладення даного договору минуло 4 роки, за цей час позивач не намагався внести зміни до договору, не оскаржив його в судовому порядку.
Законодавством України закріплений принцип свободи договору. Зокрема, відповідно до ст.627 ЦК України та ст.6 ЦК, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Сторони мають право врегулювати у договорі свої відносини, які прямо не врегульовані нормативними актами або мають диспозитивний характер і віднесені на розсуд сторін.
Безпосередньо пункт 7.2.1. Договору настільки чітко викладений, що не потребує тлумачення, заперечення позивача з приводу не зрозуміння його змісту суд оцінює критично.
З огляду на викладене, суд переконаний, що юридичний факт спільного проживання сторін, як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про встановлення якого просить позивач на підставі лише суперечливих та неповних показань свідків, за відсутності інших об`єктивних належних та допустимих доказів, не може бути встановлений у даному конкретному випадку.
Натомість, жодні інші належні письмові докази, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між ним та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту та придбання спірного житлового будинку із земельними ділянками за їх спільні кошти або спільною працею, у матеріалах справи відсутні.
В свою чергу, у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем його позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 12.09.2014 року по 20.12.2022 року включно.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 23, 81, 258, 259, 263-268, 273 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частки вказаного майна, відмовити.
Складання повного рішення було відкладено на строк не більш як десять днів з дня закінчення розгляду справи, у зв`язку з чим строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду через Деражнянський районний суд Хмельницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне найменування сторін та інших учасників справи, які при проголошенні рішення суду суддя не оголошує, викладені нижче:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ; Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ; Повний текст рішення виготовлено 27.12.2024 року.

Суддя: О. С. Дворнін