Справа № 347/1944/20
Провадження № 2/347/4/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2024 року м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі :

головуючої судді : Крилюк М.І.,

секретаря: Лазорик Л.В.

з участю представника позивача- адвоката : Павликівської Г.М.

представника відповідача адвоката Козар Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинковолодіння та визнання недійсним договору дарування об`єктів нерухомості, -

в с т а н о в и в:

Позивач в справі, ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинковолодіння та визнання недійсним договору дарування об`єктів нерухомості, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 липня 2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу по реєстру № 615 посвідчено договір дарування житлового будинку між ОСОБА_3 , матір`ю позивача в справі, та ОСОБА_2 . Згідно п.1 Договору дарування житлового будинку ОСОБА_3 безоплатно передає у власність синові - ОСОБА_2 належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 і розміщений на земельній ділянці площею 0,2391 га., кадастровий номер 623687201:01:003:0146, договір дарування на яку посвідчується одночасно.

В договорі зазначено, що документом, який підтверджує право власності Дарувальника на відчужуваний житловий будинок є інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, видана Кабин А.Р., приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу 17 липня 2020 року за № 216716773. Право власності Дарувальника на житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 червня 2020 року, номер запису про право власності 36778924, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236.

Первинним документом, який посвідчував право власності матері, ОСОБА_3 , є свідоцтво про право приватної власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 виданого ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Косівської районної Ради № 73 від 10 травня 1989 року, зареєстрованого в Коломийському МБТІ 06.07.1989 року в реєстровій Книзі за № 370.

За вказаним договором відповідачу ОСОБА_2 подаровано житловий будинок житловою площею 69,3 кв. м., загальною площею 92,5 кв.м., позначений в плані літерою А та господарські будівлі і споруди: літня кухня Б, стодола В, стайня Г, комора Д, погріб Ж, вбиральня 3, огорожа № 1-2, криниця №3.

Позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 за реєстровим № 370, виданого 06 липня 1989 року Косівською районною радою ОСОБА_3 та недійсним запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 червня 2020 року, номер запису про право власності 36778924, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236. Визнати недійсним договори дарування житлового будинку від 17.07.2020 року та земельної ділянки площею 0,2391 га., кадастровий номер :01:003:0146, посвідченими приватним нотаріусом Косівського нотаріального округу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . А також просить визнати за ним право власності на 1/6 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 та відповідну частину земельної ділянки площею 0,2391 га., кадастровий номер :01:003:0146.

В судовому засіданні позивач в справі, ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що ним заявлено вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право приватної власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , виданого, його матері, ОСОБА_3 та договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 посвідченого 17 липня 2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу по реєстру № 615, враховуючи той факт, що згідно виписки з погосподарської книги, виданої Яблунівською селищною радою об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області № 178 від 29.09.2020 року, станом на 1967 рік головою робітничого двору була ОСОБА_4 , 1901 р.н., яка померла в 1973 році. Після смерті баби , ОСОБА_4 , в 1978-1979 рр. почалось будівництво нового будинку. В даному дворі проживала їх сім`я, що підтверджується випискою з погосподарської книги виданої Яблунівською селищною радою № 178 від 29.09.2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_5 помер, після смерті якого відкрилась спадщина на частину майна, оскільки половина будинковолодіння в АДРЕСА_1 належала матері, ОСОБА_3 , як спільна сумісна власність подружжя. Так, після смерті батька він вступив у фактичне управління та володіння частиною спадкового майна, оскільки проживав разом з батьком в спадковму будинковолодінні, користувався будинковолодіння та господарськими будівлями, обробляв земельну ділянку, особисто проводив добудову.

В травні 2001 року його мати ОСОБА_3 склала заповітне розпорядження-заповіт, за яким все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла в його користь, у зв`язку з чим він і проводив добудови, зокрема біля приміщення стодоли збудував житлові приміщення 2 кімнати, коридор, ванну кімнату, зі сторони сараю побудував гараж площею 52,3 кв.м., кімнату площею 20,1 кв.м., коридор та ванну кімнату. Дані приміщення він побудував і мав намір зареєструвати на своє ім`я, однак, на все майно почав претендувати його брат відповідач ОСОБА_2 , який забрав матір до себе і після цього нею був посвідчений договір дарування.

Після ознайомлення із договором дарування йому стало відомо, що 06.07.1989 року мати оформила в цілому на себе право власності на будинковолодіння, що АДРЕСА_1 в тому числі і на частку яка належала його батькові, та яку він успадкував вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном. За таких підстав вважає порушеним його право на частину спадкового майна, яка йому належить після смерті батька. Просить позов задоволити.

Відповідачка в справі ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку і чим судом прийнято ухвалу суду від 26.01.2024 року про зупинення провадження в справі до вступу правонаступників, чи законних представників.

Ухвалою суду 23.09.2024 року провадження в справі відновлено, та судовий розгляд продовжено зі стадії зупинення справи.

Відомостей про вступ в справу правонаступників після смерті відповідачки ОСОБА_3 сторонами до суду не надано.

Відповідач в справі, ОСОБА_2 , позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, підтримав поданий ним 07.12.2020 року відзив на позовну заяву, який просив взяти до уваги. Пояснив, що позивачу було добре відомо, той факт, що мати після смерті батька оформила право власності на будинковолодіння в цілому на себе. Житловий будинок та збудовані будівлі і споруди по АДРЕСА_1 належали виключно їх матері, ОСОБА_3 , як і земельна ділянка. Позивач знав і був присутній при здійсненні землевпорядних робіт, що передували видачі Державного акту про право власності на земельну ділянку матері у 2005 році. Згідно попередньої усної домовленості в їх родині вони вирішили, що нерухомість мала розподілятися наступним чином, а саме він мав здійснити окреме будівництво, а окреме будівництво брат. Мати на свій розсуд мала розпорядитися належним їй нерухомим майном. В свою чергу він своє будівництво здійснив у будинковолодінні під окремим погосподарським номером АДРЕСА_1 , де проживає і на даний час із сім`єю. З часу смерті їх батька, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач мав можливість заявити та оформити про свої спадкові права на частину будинковолодіння та земельної ділянки. Мати із власної волі уклала в його користь договір дарування, який є законним, та підстави для його скасування відсутні. Просить в позові відмовити.

Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав:

В судовому засіданні встановлено, що сторони в справі, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 являються рідними між собою братами. Відповідачка в справі ОСОБА_3 доводилась їм матрі`ю та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач в справі, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовними вомогами про визнання недійсним свідоцтва про право приватної власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , виданого, його матері, ОСОБА_3 та договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 посвідченого 17 липня 2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу по реєстру № 615, від імені ОСОБА_3 в користь відповідача ОСОБА_2 , що підлягає до задоволення виходячи із наступного:

Як вбачається із виписки з погосподарської книги, виданої Яблунівською селищною радою об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області № 178 від 29.09.2020 року (а.с.8), згідно записів погосподарської книги № 10 за 1967-1969 рр суспільна група господарства робітничий двір. Членами якого були: ОСОБА_4 1901 р.н. голова двору; ОСОБА_5 1936 р.н.- син; ОСОБА_3 1937 р.н. невістка; ОСОБА_2 1961 р.н.- внук та ОСОБА_1 1965 р.н.- внук. Згідно записів погосподарської книги № 10 за 1973 рік ОСОБА_4 померла.

Згідно записів погосподарської книги № 12 за 1986 1990 роки суспільна група господарства робітний двір, членами якого були: ОСОБА_5 1936 р.н. голова двору, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а/з 18. А також ОСОБА_3 - дружина; ОСОБА_2 1961 р.н.- син та ОСОБА_1 1965 р.н.-син. В 1990 році сім`я ОСОБА_2 вибула під окремий номер.

Як вбачається із долученого до матеріалів справи, оспорюваного позивачем, свідоцтва про право власності на будинковолодіння (а.с.9) виданого 06.07.1989 року виконкомом Косівської районної ради, що в цілому будинковолодіння, яке складається із житлового будинку, господарських будівель і споруд, яке знаходиться в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_3 .

Свідоцтво про право власності , в цілому на будинковолодіння, що в АДРЕСА_1 , матері сторін в справі, ОСОБА_3 було видано на підставі рішення Косівської районної ради №73 від 10.05.1989 р. , після смерті її чоловіка (голови даного двору) ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якого відкрилась спадщина на частину майна, оскільки половина будинковолодіння в АДРЕСА_1 належала матері, ОСОБА_3 , як спільна сумісна власність подружжя.

Позивач в справі ОСОБА_1 після смерті батька вступив у фактичне управління та володіння частиною спадкового майна, оскільки проживав разом з батьком в спадковому будинковолодінні, користувався будинковолодінням та господарськими будівлями, обробляв земельну ділянку, особисто за власний кошт проводив добудову.

В підставу заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , долучив до справи копію заповіту від 03.05.2001 року (а.с.12) яким його мати ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповіла в його користь, та стверджував, що саме це стало приводом для покращення ним в цілому будинковолодіння, що виразилось в проведенні добудов. Так, біля приміщення стодоли ОСОБА_1 збудував житлові приміщення 2 кімнати, коридор, ванну кімнату, зі сторони сараю побудував гараж площею 52,3 кв.м., кімнату площею 20,1 кв.м., коридор та ванну кімнату. Вказані приміщення, які він особисто добудовував, мав намір зареєструвати на своє ім`я. Оскільки між ним та матір"ю спору з приводу даного майна не виникало, і остання не заперечувала щодо проведення ним добудови до вказаного майна так як вказане будинковолодіння в цілому мало б йому належати , про що вона скалала в його користь заповітне розпорядження - заповіт, тому підстав для оформлення права власності за ним на той час не було.

Однак, як стало відомо пізніше на все майно почав претендувати його брат відповідач ОСОБА_2 , який забрав матір до себе і після цього нею був посвідчений вже інший заповіт та договір дарування.

Саме при ознайомленні із договором дарування від 17.07.2020 року ОСОБА_1 стало відомо, що 06.07.1989 року мати ОСОБА_3 оформила в цілому на себе право власності на будинковолодіння, що АДРЕСА_1 в тому числі і на частку яка фактично при житті належала його батькові, частину якої він успадкував вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном, так як на день смерті батька проживав в цьому ж будинковолодінні. За таких підстав позивач вважає видане 06.07.1989 року, на його матір ОСОБА_3 свідоцтво про право власності таким, що підлягає скасування а відтак і Договір дарування цього будинковолодіння , що укладений 17.07.2020 року на підставі оспорюваного ним свідоцтва, таким, що підлягає скасуванню.

Як вбачається із копії Договору дарування посвідченого 17 липня 2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу по реєстру № 615 , житлового будинку між ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , зокрема п.1 - ОСОБА_3 безоплатно передає у власність синові - ОСОБА_2 належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 і розміщений на земельній ділянці площею 0,2391 га., кадастровий номер 623687201:01:003:0146, договір дарування на яку посвідчується одночасно.

В договорі зазначено, що документом, який підтверджує право власності Дарувальника на відчужуваний житловий будинок є інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, видана Кабин А.Р., приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу 17 липня 2020 року за № 216716773. Право власності Дарувальника на житловий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 червня 2020 року, номер запису про право власності 36778924, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236.

Встановлено, що первинним документом, який посвідчував право власності матері позивача в справі , ОСОБА_3 , є свідоцтво про право приватної власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 виданого на ім`я останньої на підставі рішення виконкому Косівської районної Ради № 73 від 10 травня 1989 року, зареєстрованого в Коломийському МБТІ 06.07.1989 року в реєстровій Книзі за № 370.

Так, вказаним договором ОСОБА_3 в користь відповідача ОСОБА_2 подаровано житловий будинок, житловою площею 69,3 кв. м., загальною площею 92,5 кв.м., позначений в плані літерою А та господарські будівлі і споруди: літня кухня Б, стодола В, стайня Г, комора Д, погріб Ж, вбиральня 3, огорожа № 1-2, криниця №3.

Позивач доводить, що він є спадкоємцем після смерті батька, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та спадщину прийняв шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та продовжує і на даний час проживати у вказаному житловому будинку, чого не заперечує і відповідач в справі. Протягом шестимісячного строку позивач не заявляв про відмову від спадщини.

ОСОБА_1 посилається на той факт, що він як спадкоємець за законом не може в позасудовому порядку реалізувати свої спадкові права на належну йому частку спадкового майна, після смерті батька, оскільки наявне на ім`я відповідачки, його матері ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на будинковолодіння в цілому. У зв`язку із чим вказане свідоцтво не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Оскільки спадщина після смерті батька позивача ОСОБА_5 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася і була фактично прийнята позивачем до 01 січня 2004 року, а тому до даних спірних правовідносин слід застосувати законодавство, яке діяло на момент їх виникнення, а саме норми ЦК України (ред. 1963 р.).

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 та 3 пункту 1 своєї постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР.

За правилами ст.529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.

Відповідно до частини другої статті 548 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини позивач в справі позивачем прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

За ст. 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках .

Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Системний аналіз положень статей 548, 549, 553, 554 ЦК УРСР дає підстави вважати, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Тобто на час відкриття спадщини, в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини.

З огляду на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №305/235/17, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо.

Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року №18/5, яка діяла на час відкриття спадщини після смерті батька позивача в справі, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій (погосподарській) книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Так, на підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_1 суду надано копію виписки із по господарської книги № 12 за 1986 1990 роки (а.с.8) якою передбачено, що суспільна група господарства робітний двір, членами якого були: ОСОБА_5 1936 р.н. голова двору, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а/з 18. Членами двору на той час були : ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_1 син, ОСОБА_2 син, які були зареєстровані та проживали у вказаному дворі.

Отже, інформація, яка міститься у будинковій книзі, свідчить про проживання ОСОБА_1 , позивача в справі разом із батьком в одному дворі-будинковолодінні а тому останній вважається таким, що фактично вступив у володіння спадковим майном, тобто прийняв спадщину, а відтак видача відповідачці в справі ОСОБА_3 06.07.1989 року свідоцтва про право власності на будинковолодіння в цілому в тому числі і на спадкову 1/2 частину порушує спадкові права позивача.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що сім`ю ОСОБА_7 знає давно. Між братами ОСОБА_7 завжди були дружні стосунки. ОСОБА_8 проживав в старому будинковолодінні разом із сім`єю та батьками а його брат ОСОБА_2 поруч здійснив новобудову свого власного житлового будинку. Особисто як він так і ОСОБА_8 брали участь у будівельних роботах новобудови ОСОБА_9 . Житловий будинок в якому проживала мати сторін, мав належати ОСОБА_10 , де останній проживав постійно та проживає і в даний час. Після смерті батька саме ОСОБА_8 у їх будинковолодінні за власні кошти проводив ремонтні роботи, а саме перекрив повністю дах, замінив підлогу встановивши паркет, провів заміну вікон, зробив дубові сходи та ряд інших ремонтно-будівельних робіт. Сім`я відповідача живе поруч у своєму власному житловому будинку, а позивач окрім цього іншого житла немає.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що проживає поруч із сторонами та добре знає, що спірний житловий будинок належав батькам сторін. На момент смерті батька сторін ОСОБА_12 , в будинку проживав ОСОБА_8 із своєю сім`єю де проживає і на даний час, так як іншого житла в нього немає. ОСОБА_2 проживає у власному будинку, що знаходиться поруч, практично в одному дворі. Добре знає, що ОСОБА_8 вже після смерті батька перекрив хату, провів газ, викопав криницю, провів капільний ремонт, поставив паркет та добудував літню кухню, а ОСОБА_2 побудувався поруч, де проживає із своєю сім`єю. Вони весь час жили дружно та допомагали один одному в будівництві. Іншого житла окрім цього спірного на даний час у позивача немає.

Таким чином показаннями цих свідків також підтверджено факт вступу ОСОБА_1 у фактичне управління та володіння спадковим майном після смерті батька, чого не спростовано відповідачем.

Окрім того долученими до матеріалів справи письмовими доказами (а.с.68-89) підтверджено факт придбання ОСОБА_13 для проведення ремонтно-будівельних робіт матеріалів та обладнання для перекриття спірного житлового будинку, заміни вікон та виконання інших робіт. Вказані будівельні матеріали були використані позивачем для покращення спадкового, після смерті батька, будинковолодіння в цілому, де він проживає в АДРЕСА_1 так як іншого житла в нього немає.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що наявне свідоцтво про право власності порушує право позивача як спадкоємця за законом та підлягає захисту шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності, що видане 06 липня 1989 року Косівською районною радою на ім`я ОСОБА_3 , на будинковолодіння по АДРЕСА_1 за реєстровим № 370, та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 червня 2020 року, номер запису про право власності 36778924, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236.

Оспорюваний позивачем договір дарування житлового будинку від 17.07.2020 року посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Кабин Андрієм Романовичем, зареєстрований в реєстрі за № 615 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 має похідний характер та не може залишатись в силі при визнанні недійсним свідоцтва про право власності виданого на ім`я ОСОБА_3 .

В судовому засіданні приватний нотаріус Косівського районного нотаріального округу Кабин А.Р. пояснив, що ним було посвідчено договір дарування житлового будинку від 17.07.2020 року та земельної ділянки площею 0,2391 га., кадастровий номер :01:003:0146, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Дарувальником ОСОБА_3 було надано йому правоустановлюючі документи в підтвердження факту належності їй цього нерухомого майна , а зокрема надано свідоцтво про право власності, що видане 06 липня 1989 року Косівською районною радою на ім`я ОСОБА_3 , на будинковолодіння по АДРЕСА_1 за реєстровим № 370 а також Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2391 га., кадастровий номер :01:003:0146, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Надані документи ОСОБА_3 були на час укладення договору дарування чинними, а відтак підстав для відмови у вчиненні вказаної нотаріальної дії в нього не було.

Пояснення нотаріуса суд не може взяти до уваги як підтвердження поравомірності укладеного ним договору дарування, оскільки в матеріалах справи наявний, долучений позивачем, оригінал свідоцтва про право власності на вказане будинковолодіння. В подальшому для вчинення правочину зокрема договору дарування, дарувальником мало б бути надано нотаріусу чи реєстратору саме оригінал такого свідоцтва або його дублікат чи свідоцтво видане повторно в зв"язку із його втратою, чого в судовому засідання не доведено.

Згідно із чинними нормами ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України (ст. 204 ЦК України ).

Відповідно до ч.ч. 1, 3ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст. 216 ЦК України).

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Слід дійти висновку, що помилкою, яка має істотне значення, має вважатися та, за відсутності якої правочин був би вчинений на зовсім інших умовах або не був би вчинений узагалі, при цьому така помилка стосується обставин, необхідних для вчинення відповідного правочину.

Суд встановив та дійшов висновку про обґрунтованість та підставність вимог позивача про визнання свідоцтва про право власності щодо спірного житлового будинку за ОСОБА_3 . Водночас спірний договір дарування, а саме: договір дарування житлового будинку від 17.07.2020 року посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Кабин Андрієм Романовичем, зареєстрований в реєстрі за № 615 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений на підставі саме вище вказаного правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності від 06.07.1989 року.

Отже, за відсутності оспорюваного свідоцтва, виданого на ім`я відповідачки ОСОБА_3 , договір дарування на спірний житловий будинок не був би укладеним взагалі, оскільки останній не мав би такого обсягу права власності у житловому будинку. Відтак помилка у даному випадку стосується прав дарувальника.

За таких обставин вимоги позивача про визнання недійсними договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,2391 га., кадастровий номер :01:003:0146, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд укладеного 17.07.2020 року підлягає задоволенню, адже без застосування реституції, що є наслідком визнання договору недійсними, неможливо відновити порушене право позивача на спадкування та порушене право власності на належну йому частині спадкового майна.

А також позивачем заявлено вимогу право визнання права власності на 1/6 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 та відповідну частину земельної ділянки площею 0,2391 га., кадастровий номер :01:003:0146, що не підлягає задоволенню оскільки враховуючи недійсність правочинів встановлену судом в ході розгляду по суті вказаної справи, тому частка позивача на даний час залишається не визначеною а відтак обраний позимвачем спосіб захисту права власності є неефективним на цій стадії судового розгляду.

Окрім того суд вважає за доцільне поновити позивачу строк позовної давності в чстині оскарження свідоцтва про право власності виданого 06.07.1989 року, як такий що пропущений з поважних причин, а саме про наявність такого свідоцтва позивачу стало відомо тільки при ознайомлення із договором дарування від 17.07.2020 року.

За заведених вище підстав суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають частковому задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. ст.ст. 263-265 ЦПК України , суд ,

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Поновити строк позовної давності.

Визнати недійсними свідоцтво про право власності видане 06 липня 1989 року Косівською районною радою ОСОБА_3 , на будинковолодіння по АДРЕСА_1 за реєстровим № 370, та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 червня 2020 року, номер запису про право власності 36778924, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 і розміщений на земельній ділянці площею 0,2391 га., кадастровий номер 623687201:01:003:0146, договір дарування на яку посвідчується одночасно, від 17.07.2020 року посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Кабин Андрієм Романовичем, зареєстрований в реєстрі за № 615 між дарувальником - ОСОБА_3 та обдаровуваним - ОСОБА_2 .

В задоволенні решта позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: Крилюк М.І.