КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/84/23 Головуючий у суді І інстанції Трусова Т.О.
Провадження № 22-ц/824/1182/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 06 жовтня 2021 року меж нею та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилися дитина ОСОБА_4 .

Однак, спільне життя сторін не склалося через несумісність характерів та різне ставлення до життя, в тому числі у зв`язку з різницею в національному вихованні та віросповіданні.

На підставі непорозумінь в сім`ї постійно відбувалися сварки, регулярні бійки, спровоковані відповідачем, а також псування меблів, побутової техніки та іншого майна. Під час спільного проживання подружжя відповідач зловживав алкогольними напоями та зраджував з іншими жінками.

Позивачка вказувала, що відповідач безвідповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків, що повністю зруйнувало довіру до нього.

З боку ОСОБА_1 постійно лунають погрози на її адресу, їх спільної дитини та батьків позивачки.

Шлюб між подружжям існує лише формально, спільне господарство сторони не ведуть та проживають окремо.

Переконана, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, а збереження шлюбу неможливе та суперечить її особистим інтересам.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року позов задоволено.

Шлюб, зареєстрований 06 жовтня 2021 року Оболонським ВДРАЦС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1783, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1 073,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і примушування когось з них до шлюбу не допускається, тому враховуючи, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач відзиву на позовну заяву не надав суд дійшов висновку, що між сторонами існує стійкий розлад подружніх стосунків і подальше збереження шлюбу, який наразі існує лише формально, суперечить інтересам позивачки.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Вихрицького Р.П. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що 25 квітня 2023 року ним було надіслано до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку врегулюванням розбіжностей між сторонами та вчинення дій, спрямованих на примирення і збереження шлюбу, але суд в порушення вимог ЦПК розглянув справу за відсутності відповідача та його представника, а в оскаржуваному рішенні зазначив про обставини, які не підтверджуються матеріалами справи і не відповідають дійсності.

Відповідач стверджує, що дійсно в їх сім`ї виникали деякі непорозуміння, але твердження позивачки про регулярні бійки, псування майна, зловживання відповідачем алкогольними напоями не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними доказами.

Він дуже відповідально ставиться до своїх обов`язків як чоловіка, так і батька, з любов`ю та турботою піклується про родину та про доньку. Натомість саме позивачка без зрозумілого та змістовного пояснення причин бажає в односторонньому порядку розірвати шлюб та таким чином позбавити його можливості регулярно бачитися з їх спільною дитиною.

При цьому позивачка на даному етапі створює йому штучні перешкоди у спілкуванні з малолітньою донькою, на власний розсуд визначає час та місце побачень і їх тривалість, або без пояснення причин відмовляє в цьому. Він не зраджував позивачці з іншими жінками, як вона про це стверджує, натомість такі дії мали місце саме з боку позивачки по відношенню до відповідача, про що він випадково дізнався.

Наразі відповідач намагається зробити все для того, щоб подружжя продовжувало проживати разом у мирі та злагоді як і раніше, що повністю відповідає інтересам їх спільної дитини.

Наголошує, що розірвання шлюбу суперечить його волі та інтересам їх малолітньої доньки, а також вважає, що це суперечить й дійсній волі дружини, яка не проти поновити нормальні сімейні відносини, але з її слів вона бажає їх продовжувати за умови розірвання шлюбу, оскільки вона вже оплатила послуги адвоката за підготовку та подання позовної заяви про розірвання шлюбу.

На думку відповідача, суд першої інстанції не з`ясував фактичні взаємини подружжя та не сприяв їх примиренню, не вживав заходів для цього.

Суд не прийняв до уваги, що у сторін є малолітня дитина і розірвання шлюбу може негативно вплинути на неї, а також не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, не з`ясував його позиції щодо дитини та не виконав вимог, передбачених частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Відзив позивачки на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 жовтня 2021 року громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 та громадянка України ОСОБА_5 та зареєстрували шлюб у Оболонському ВДРАЦС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1783. (а.с. 24).

Подружжя сторін має малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13).

З позовної заяви вбачається, що шлюб сторін існує формально, вони не підтримують шлюбно-сімейних відносин, не ведуть спільного господарства та проживають окремо.

Статті 15 ЦК України та 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 зазначила, що шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинені, спільне господарство сторони не ведуть та проживають окремо, шлюб існує лише формально і примирення не можливе.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції не мала наміру зберігати свій шлюб.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка заперечувала можливість збереження шлюбу з відповідачем, посилаючись на те, між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, зокрема, внаслідок протилежних характерів та різного ставлення до життя (в тому числі з причини того, що відповідач є громадянином Іраку та досить швидко проявилась різниця у національному вихованні та віросповіданні), відсутності взаєморозуміння, наявності різних поглядів на подружнє життя та виховання дитини, що призводило до конфліктних ситуацій. Шлюбні відносини вони не підтримують та не ведуть спільного господарства, наполягала на розірванні шлюбу, так як його збереження суперечить її інтересам.

Відповідач заперечував проти задоволення позову та не визнавав обставини, які були зазначені у позовній заяви, проте відзиву на позов і клопотання про надання строку для примирення не подавав до суду першої інстанції, натомість його представник тричі звертався із клопотаннями про відкладення розгляду справи 02 березня, 30 березня та 26 квітня 2023 року.

Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивачки з відповідачем не складається внаслідок несумісність характерів та різне ставлення до життя, сім`я сторін фактично розпалася та існує лише формально і зберегти її неможливо.

Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і встановивши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам позивачки, яка відмовлялася зберегти шлюб з відповідачем, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

При цьому відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд не вправі зупиняти розгляд справи і призначати подружжю строк для примирення з власної ініціативи без відповідного клопотання учасників справи.

Отже, призначення строку для примирення у даному випадку суперечило б нормам ЦПК, інтересам сторін та моральним засадам суспільства, оскільки позивачка визначилася зі своєю позицією щодо предмету спору, що у свою чергу виключало вжиття заходів щодо примирення, про які відповідач в суду не просив.

Слід зважити й на те, що з моменту звернення позивачки з позовом до суду першої інстанції (січень 2023 року) і до апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції (лютий 2024 року) пройшло більше року і за цей час при належному бажанні ОСОБА_1 міг вживати заходи для примирення із ОСОБА_2 , однак доказів вжиття відповідачем заходів з метою примирення подружжя не надано, що свідчить фактичне припинення спільних відносини між ним та позивачкою, остаточний розпад сім`я та неможливість її відновлення.

Наявність у сторін малолітньої дитини не може вважатися належною підставою для відмови у розірванні шлюбу, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження шлюбу виходячи з наявності дітей без вільної згоди жінки або чоловіка. До того ж, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, незалежно від їх сімейного стану та місця проживання, такі права дітей охороняються законом.

Вирішуючи справу про розірвання шлюбу, суд має встановити, чи перебувають сторони у шлюбі, коли і ким шлюб зареєстрований, чи наявна вільна згода жінки та чоловіка на перебування у шлюбі, чи не примушує один із подружжя іншого - перебування у шлюбі. Також суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причин позову про розірвання шлюбу, чи можливе подальше спільне життя подружжя та можливе збереження шлюбу.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив дату реєстрації шлюбу між сторонами, з`ясував, що між ними повністю припинені шлюбні відносини, примирення між подружжям не можливе та суперечить особистим інтересам позивачки.

Інші обставини до предмета доказування у справі про розірвання шлюбу не входять, отже суд першої інстанції правомірно їх не встановлював і не зазначав у своєму рішенні.

Посилання апеляційної скарги на те, що при розгляді справи суд першої інстанції ухвалив рішення без участі сторони відповідача, який вживав заходів для примирення та відновлення з позивачкою повноцінних сімейних відносин, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, оскільки чергове відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (стаття 240 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України»).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з огляду на вимоги статті 223 ЦПК України та урахувавши, що розгляд справи уже двічі відкладався за клопотанням представника відповідача, а наявні в матеріалах справи докази є достатніми для прийняття рішення у справі про розірвання шлюбу, дійшов цілком законного висновку про відсутність достатніх підстав для чергового відкладення розгляду справи та про можливість її розгляду за відсутності відповідача.

За таких обставин, врахувавши позицію кожної із сторін у справі та установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про розірвання шлюбу, зареєстрованого 06 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 лютого 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній