Справа № 604/1359/24
Провадження № 2/604/490/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року Підволочиський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сіянко В.М.,

за участю секретаря Феньо О.В.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в селищі Підволочиськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною сумісною власністю та вселення,

у с т а н о в и в :

08 жовтня 2024 року до Підволочиського районного суду Тернопільської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною сумісною власністю та вселення.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1983 року по 2022 рік. Під час шлюбу ними було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу у вказаному будинку продовжує проживати відповідач, який перешкоджає позивачці користуватися будинком, змінив всі замки на дверях.

Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися. Від адвоката Малишак А.С. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує повністю.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи від нього не надходили.

Згідно ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, заслухавши сторони, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 12 жовтня 1983 року, який рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2022 року №604/816/22 розірвано.

16 березня 1999 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, за яким ОСОБА_2 придбав житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням №64 від 16 грудня 2015 року Підволочиської селищної ради затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на місцевості для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0773 за кадастровим номером :02:003:1560 ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 ; передано у власність вказану земельну ділянку ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що після розірвання шлюбу у вказаному будинку продовжує проживати відповідач, який перешкоджає позивачці користуватися будинком, на підтвердження чого надала талон-повідомлення ЄО №2486 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, а також постанову Підволочиського районного суду Тернопільської області №604/1159/23 від 12.10.2023 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КУпАП (умисні дії економічного характеру, що полягали в обмеженні ОСОБА_1 у вході та користуванні житлом).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

У частині першій статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом.

Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного законного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути законним, реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. ст. 317,321 ЦК України).

Відповідно дост. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно з правовою позицією ВСУ яка, викладена у Постанові, від 16.11.2016 року по справі N 6- 709цс16 ВСУ, у відповідності до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, наведені вище норми цивільного законодавства України та встановлені в ході судового розгляду обставини дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Судом встановлено, що житловий будинок в АДРЕСА_1 , належить сторонам на праві спільної сумісної власності, відповідач перешкоджає позивачу користуватися будинком, що, відповідно, порушує право власності позивача, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та вимагати усунень перешкод у здійсненні свого порушеного права, а тому суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

З огляду на те, що заявлені позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то у відповідності вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263, 265, 354-355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною сумісною власністю та вселення задовольнити повністю.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні спільною сумісною власністю, а саме житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_1 комплекту ключів до всіх наявних замків на вхідних дверях житлового будинку та господарських спорудах.

Вселити ОСОБА_1 до житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з судового збору, в розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 коп.

Відомості про учасників справи

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 25 грудня 2024 року.

Суддя В. М. Сіянко