Справа № 299/678/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 грудня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Джуги С.Д.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нечаєв Валерій Валерійович, на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2024 року, ухвалене головуючим суддею Надопта А.А. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки і піклування Виноградівської міської ради, про позбавлення батьківських прав

встановив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки і піклування Виноградівської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивувала тим, що 07.09.2013 між нею та відповідачем було укладено шлюб у виконкомі Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району за актовим записом №14. Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує, що рішенням Виноградівського районного суду від 13.04.2016 (цивільна справа №299/888/16-ц) шлюб між ними було розірвано та вирішено стягувати з відповідача аліменти у розмірі 1 050 гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки спільне життя у них не склалося, ще в лютому 2015 року відповідач залишив її з дитиною і з того самого моменту проявляє абсолютну байдужість до дитини, не виявляє інтересу, не сплачує аліменти та жодним чином не бере участі у житті доньки.

Позивачка вказує, що відповідач має іншу сім`ю та інших дітей, яких любить, фінансово забезпечує та виховує, і вже 9 років відповідач не виявляє жодного бажання бути присутнім у житті їх спільної дочки, яка його як «батька» не пам`ятає і не знає зовсім, спогадів із ним у неї немає. Позивачка перебуває у другому зареєстрованому шлюбі від 22.02.2019 із ОСОБА_4 , про що складено відповідний актовий запис №2 Виконавчим комітетом Оноцької сільської ради Виноградівського району Закарпатської області. Після реєстрації шлюбу змінила прізвище із ОСОБА_5 на ОСОБА_6 .

Позивачка стверджувала, що дочка своїм єдиним і справжнім батьком вважає ОСОБА_4 , який приймає активну участь у її житті, займається вихованням, приділяє багато уваги дитині, забезпечує, підтримує та сприяє її всебічному розвитку. Спільні зусилля та відданість позивачки та її чоловіка створюють благополучне середовище для зростання та самореалізації особистості дитини. Його активна участь, здатність вислуховувати та розуміти потреби дитини є важливим фактором в побудові відносин між батьками і дитиною. І жодного відношення до виховання своєї доньки ОСОБА_2 не має і ніколи не мав, оскільки ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по її вихованню, не цікавиться її життям вже протягом 9-ти років не відвідував і не відвідує її, як висновок дитина навіть не знає як виглядає її біологічний батько.

У зв`язку з тим, що відповідач від виконання своїх батьківських обов`язків злісно ухиляється та не сплачує аліменти на утримання доньки, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.

Рішенням Виноградівського районного суду від 23 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності у даному випадку тих виняткових обставин, для можливості застосування такого крайнього заходу, як позбавлення відповідача батьківських прав. Позбавлення батьківських прав виключно з підстав несплати одним із батьків аліментів не допускається.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нечаєв В.В., подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.

Вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення, яке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В своїх доводах посилається на те, що нею додано достатньо доказів для позбавлення відповідача батьківських прав, зокрема характеристики в яких зазначено, що ОСОБА_1 є хорошою матір`ю, яка піклується про свою дитину, а ОСОБА_2 участі в житті дитини не бере та не цікавиться дитиною взагалі.

Не погоджується з тим, що висновок органу опіки і піклування є поверхневим, оскільки судом не надано належного обґрунтування такої позиції.

Зазначає, що хоч відповідач і зарекомендував себе з позитивної сторони, до кримінальної відповідальності не притягувався та не має алкогольної чи наркотичної залежності, але це не відміняє той факт, що життям доньки він взагалі не цікавиться.

На її думку, суд врахував тільки інтереси батька та не виходив з найкращих інтересів дитини, хоча дитина не хоче знати свого біологічного батька, не бажає носити його прізвище та по-батькові та взагалі не хоче ніяким чином бути з ним пов`язаною.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі від якого в них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 видним Виконавчим комітетом Великоком`ятівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 22.09.2014.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19.05.2016 шлюб укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 - розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки в розмірі 1 050 грн щомісячно до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Згідно проведеного розрахунку державним виконавцем Виноградівського відділу ДВС у Берегівському району Закалою А.І. по виконавчому провадженню №74031006 за період з 13.04.2016 по 30.01.2024 заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 становить 110 541,50 грн.

Постановою державного виконавця Виноградівського відділу ДВС у Берегівському району Закалою А.І. від 04.03.2024 по виконавчому провадженню №74031006 постановлено звернути стягнення на доходи ОСОБА_2 , який згідно інформаційної довідки працює в КНП «Виноградівська районна лікарня».

Згідно висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Виноградівської міської ради №02.1-15/900 від 26.02.2024, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції констатував, що позивачем не доведено того, що поведінка відповідача свідчить про свідоме нехтування та ухилення нею від батьківських обов`язків відносно доньки.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави - учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують,та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо доньки.

Посилання позивачки на те, що відповідач злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що проявляється у несплаті аліментів на утримання доньки, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. З наданих ОСОБА_2 доказів слідує, що останній, з моменту ухвалення рішення про стягнення аліментів сплачував такі, як доказ надав квитанції, однак, ОСОБА_1 відмовлялася такі отримувати.

Також ОСОБА_2 згідний сплачував аліменти, брати активну участь у вихованні, розвитку та утриманні доньки, однак, ОСОБА_1 чинить перешкоди у спілкуванні та утриманні доньки, у зв`язку з чим, він змушений звернутися за захистом своїх прав до суду.

ОСОБА_2 категорично заперечує про позбавлення його батьківських прав щодо доньки, оскільки бажає брати активну участь у її вихованні, моральному та духовному розвитку. Він любить свою доньку та не хоче втрачати з нею зв`язок.

Слід врахувати те, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дітей їх коріння, позбавлення батьків спорідненості з дітьми, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

У зв`язку із викладеним, апеляційний суд, враховуючи наведені вище положення СК України та судову практику, позицію відповідача щодо вказаних обставин, дійшов висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньки.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано висновок органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав, є безпідставними, оскільки суд надав оцінку такому висновку з врахуванням інших доказів та позиції відповідача. При цьому суд виходив з позиції забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не вказують на те, що судом прийнято рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

З врахування вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Нечаєв Валерій Валерійович, залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: