Справа № 455/2538/23 Головуючий у 1 інстанції: Титов А. О.
Провадження № 22-ц/811/1924/24 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

без участі сторін,розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справуза апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 27 травня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 08 листопада 2019 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та Відповідачем укладено договір позики №8565577, на виконання умов якого, Позикодавець надав Відповідачу грошові кошти у сумі 6950,00 грн, а Відповідач зобов`язався повернути Позикодавцю позику та проценти за користування кредитними коштами у строки та в порядку, визначеному умовами договору.

Позикодавець свої зобов`язання за Договором позики виконав в повному обсязі та перерахував Відповідачу грошові кошти на банківську картку, реквізити якої були вказані Відповідачем, проте Відповідач свої зобов`язання за Договором позики у повному обсязі не виконав.

За низкою договорів факторингу, укладених Позикодавцем з ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» з Позивачем, останній набув статус кредитора та отримав право грошової вимоги, до осіб, які являлись боржниками Позикодавця, зокрема, до Відповідача.

Просили стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» заборгованість за договором позики №8565577 від 08 листопада 2019 року в розмірі 36 146,60 грн, судовий збір та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 7000,00 грн.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 27 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»».

В апеляційній скарзі не погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження переходу прав вимог на підставі договору факторингу від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «Сіроко Фінанс», та від ТОВ «Сіроко Фінанс» до Позивача - «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»».

Наголошує, що необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).

Зазначає, що наявність у позивача Договору позики №8565577 від 08 листопада 2019 р. разом з усіма додатками, з урахуванням наданих договорів факторингу та витягу з реєстру права вимоги та за відсутності наданих відповідачем доказів протилежного, створює обґрунтовану презумпцію набуття позивачем прав вимоги за спірними договорами.

Разом з тим, звертає увагу суду, що відповідно до Постанови НБУ №163 від 15 грудня 2023 року «Про затвердження Положення про таємницю фінансової послуги», а також згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Закону України «Про інформацію», інформація наявна в реєстрах боржників становить таємницю фінансової послуги, і конфіденційну інформацію, котра може бути розкритою лише на підставі відповідного рішення (ухвали) суду, тому повний реєстр прав вимог за Договорами факторингу №002-100320 та №20210622/1 до матеріалів справи не долучався.

Просять рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 27 травня 2024 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення 27 грудня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом та матеріалами справи встановлено, що 08 листопада 2019 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (як позикодавцем) та ОСОБА_1 (як позичальником) підписано договір позики №8565577 (а.с. 13), за умовами якого:

- Позикодавець зобов`язався передати Відповідачу у власність грошові кошти, на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики (пункт 1 договору);

- сума позики становить 6950,00 грн., строк позики 10 днів, дата повернення позики 18 листопада 2019, базова процентна ставка 1,60% у день, розмір акційних процентів становить 1,52 % у день, розмір процентів на прострочену позику 2,70 % у день, розмір процентів на позику 554,80% річних, розмір процентів на прострочену позику 985,50 % річних. Проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики та у випадку дострокового її повернення підлягають відповідному перерахунку (пункти 2 та 3 договору).

10 березня 2020 між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» (як фактором) та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (як клієнтом) укладено договір факторингу №002-100320, за умовами якого, Клієнт зобов`язався передати Фактору свої права грошової вимоги до боржників за зобов`язаннями, що визначені в реєстрі прав грошових вимог (пункт 1.3. договору), при цьому, переуступлені за реєстром права грошових вимог переходять до Фактора з моменту підписання сторонами акту прийняття-передання відповідного реєстру прав грошових вимог (пункт 4.3. договору) (а.с. 17-19).

22 червня 2021 між Позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» (як фактором) та ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» (як клієнтом) укладено договір факторингу №20210622/1, за умовами якого Клієнт відступає Фактору належні йому права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги (пункт 1.1. договору), при цьому перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги відбувається в день підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників в обсязі та на умовах, що існували на момент такого переходу, відповідно до вимог чинного законодавства; підписаний сторонами та скріплений їх печатками реєстр прав вимоги в паперовому вигляді є невід`ємною частиною цього договору та підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора прав вимоги(пункт 2.1.3. договору) (а.с. 23-26).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження переходу прав вимог від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «Сіроко Фінанс» на підставі договору факторингу №002-100320 від 10 березня 2020 року, оскільки за умовами наведеного договору - переуступлені за реєстром права грошових вимог переходять до Фактора з моменту підписання сторонами акту прийняття-передання відповідного реєстру прав грошових вимог (пункт 4.3. договору), проте (1) докази підписання такого акту, а також (2) відповідний реєстр прав грошових вимог (або витягу з нього) з інформацією про переуступлення ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «Сіроко Фінанс» прав вимог до Відповідача у справі суду не подано.

Однак, колегія суддів з такими висновками не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно положень ст.ст. 3, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми.

Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ст.3,12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно з ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

08 листопада 2019 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 8565577 (а.с.13).

Як убачається з договору позики № 8565577 від 08 листопада 2019, такий підписаний відповідачем ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором zrE5yLXPIO (а.с.14).

Наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено факт укладення 08 листопада 2019 між ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 договору позики № 8565577 в електронній формі, який підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» у повному обсязі виконало свої зобов`язання за вищевказаним договором, надавши кредит у сумі 6 950 грн відповідачу ОСОБА_1 .

У частині першій статті 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом.

Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18.

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Так, відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

З урахуванням приписів ст. 517 ЦК України, доказами прав нового кредитора у зобов`язанні є документи, які засвідчують права, що передаються, та інформація, яка є важливою для їх здійснення. Договір про відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч. 1 ст. 517 ЦК України).

Передача таких документів має на меті перевірку існування у кредитора права вимагати виконання боржником відповідних обов`язків, а також змісту та обсягу таких обов`язків (п. 41 постанови Верховного Суду від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).

Тому обставина непередачі новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються, створює певні ризики для нового кредитора, пов`язані із невиконанням боржником своїх зобов`язань на користь саме нового кредитора. Однак відсутність передачі новому кредитору таких документів не може свідчити про відсутність передачі права вимоги взагалі.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Наявність у позивача Договору про надання позики №8565577 від 08 листопада 2019 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 підписано договір позики, разом з усіма додатками, з урахуванням наданих договорів факторингу, на переконання колегії суддів, за відсутності наданих відповідачем доказів протилежного, створює обґрунтовану презумпцію набуття позивачем прав вимоги за спірними договорами.

Відтак, ураховуючи вищевикладені положення закону, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що відступлення (продаж) прав вимоги та майнових прав за кредитним договором у даній справі не суперечить статті 514 ЦК України.

Таким чином, звертаючись до суду з позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» надало належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за кредитним договором, а також наявність у відповідача грошового зобов`язання та заборгованості перед позивачем.

Тобто, відповідач ОСОБА_1 несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за кредитним договором перед новим кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф».

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 договору Товариство з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» надає ОСОБА_1 позику в сумі 6950 грн шляхом перерахування на банківський картковий рахунок, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів та сплатити плату (проценти).

За змістом пункту 2 договору зазначено поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» для повернення позики та сплати процентів.

Також договір містить відомості про позичальника ОСОБА_1 із зазначенням рахунку НОМЕР_1 .

Відповідачем не заперечено факту отримання від Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» позики в сумі 6 950 грн. 08 листопада 2019 року шляхом переказу на картковий рахунок.

Доказів повернення відповідачем позивачу ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» отриманої у позику за вказаним договором грошової суми у розмірі 6 950 грн, матеріали справи не містять, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту 6 950 грн є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Також позивач просив стягнути відсотки за користування кредитом в розмірі 1 062 грн., прострочені відсотки за користування кредитом в розмірі 3 475 грн., залишок заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 22 518 грн.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з такою сумою нарахованих процентів за користування кредитом, з огляду на наступне.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

За умовами договору сторони встановили строк кредитування до 18 листопада 2019 року, однак позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами як за період строку кредитування, так і після закінчення цього строку.

Оскільки договором позики №856577 від 08 листопада 2019 року визначений строк його дії, який становить 10 днів, саме протягом цього строку позивач мав право нараховувати відповідачу ОСОБА_1 передбачені цим договором відсотки тривалістю 10 днів, тому заборгованість, яку слід стягнути з відповідача за відсотками за договором становить 1056,40 грн (за період з 08 листопада 2019 року по 18 листопада 2019 року).

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У справі, яка переглядається, заявлена позовна вимога щодо стягнення інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦПК України за несвоєчасне погашення заборгованості за період з 19 листопада 2019 року по 23 лютого 2022 року

Проте, колегія суддів не може погодитись із заявленою позивачем сумою інфляційних витрат в розмірі 2 141,60 грн.

З огляду на те, що за наслідками перегляду в апеляційному порядку вирішено стягнути суму боргу з урахуванням заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8006,40 грн. (6950 грн. заборгованість за тілом кредиту + 1056,40 грн. заборгованість за процентами), саме ця сума заборгованості має бути врахована під час обрахунку суми інфляційних нарахувань.

Оскільки, сума боргу з урахуванням заборгованості за тілом кредиту складає 8 006,40 грн, сума інфляційних нарахувань підлягає до зменшення із заявленої суми 2141,60 грн. до 1 492,68 грн.

З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги, що відповідач ОСОБА_1 не виконав належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором позики від 08 листопада 2019 року, укладеного між ним та ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», в обумовлені договором строки, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» підлягають частковому задоволенню та з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути заборгованість за вказаним договором у розмірі 6950 грн. заборгованість за тілом кредиту; 1056,40 грн. заборгованість за процентами, 1 492,68 грн. інфляційних втрат.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги №20231120-2 від 20 листопада 2023 року (а.с. 39-41), укладений між адвокатом Бачинським О.М. (адвокат) та ТзОВ «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф» в особі директора Шмагало А.І. (клієнт), відповідно до п.1.1. якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором; п.1.2. правова допомога за цим договором полягає в наступному: п.п.1.2.1. захист інтересів клієнта у справі за позовом клієнта до гр. ОСОБА_1 , за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №8565577 від 08 листопада 2019 року.

Також долучено попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат по справі (а.с. 44), згідного з яким, сума витрат на правничу допомогу адвоката складає 7 000 грн. В дану суму включається: оплата послуг адвоката за аналіз наданих Клієнтом документів, судової практики, визначення перспективи подання позовної заяви; оплата послуг адвоката за підготовку позовної заяви у справі; оплата послуг адвоката за збирання доказів долучених до позовної заяви; оплата послуг адвоката за підготовку та подання заяв, скарг, клопотань, чи інших процесуальних документи у ході розгляду справи.

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Керуючись критеріями, визначеними у пунктах 1 та 2 частини 3 статті 141 ЦПК України, суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п.61 Постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2019 у справі № 905/1795/18).

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, та з урахуванням ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч.1. ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача 7 000 грн витрат на правову допомогу в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі позивач просив стягнути з відповідача 8 000 грн витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Проте, аналізуючи матеріали справи враховуючи, що справа відноситься до малозначних, сума заявлених витрат на правову допомогу є непропорційною щодо ціни позову, та з огляду на часткове задоволення апеляційної скарги та часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що визначений адвокатом розмір оплати є завищеним та приходить до висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про стягнення із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. в суді першої інстанції та судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. в суді апеляційної інстанції.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 697 грн 84 коп.(2684 грн сплачений судовий збір за подання позовної заяви х 26%).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 837 грн. 20 коп. судових витрат (3220 грн сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги х 26%).

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 27 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»».

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» задовольнити частково.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 27 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» заборгованість у розмірі 9499 грн. 08 коп., з яких: 6950 грн. заборгованість за тілом кредиту; 1056,40 грн. заборгованість за процентами, 1 492,68 грн. інфляційних втрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» судовий збір у розмірі 697 грн 84 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 3 000 грн.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АРТЕМІДА-Ф»» судовий збір у розмірі 697 грн 84 коп. за подання апеляційної скарги та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.