Номер провадження: 22-ц/813/4158/24
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 , Одеська міська рада

третя особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сендик Олег Олександрович

на заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 27 грудня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною вище позовною заявою до ОСОБА_2 , Одеської міської ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю на 13/50 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з дня смерті свого батька, тобто з травня 2011 року повністю володіє та утримує спірну частину житлового будинку - 13/50 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Про наявність спадкової справи, відкритої після смерті дядька ОСОБА_4 , до дня звернення до суду позивачу відомо не було. Про наявність осіб, які набули право на спадщину до дня звернення до суду, позивачу також відомо не було. Позивач зазначає, що він вимушений утримувати власними зусиллями та за власні кошти спірну частину житлового будинку, оскільки залишення її без належного утримання призведе до погіршення стану його приватної власності, що розташована суміжно зі спірною частиною житлового будинку. Позивач зробив спірну частину будинку придатною для проживання та підтримує її в належному стані, відкрито володіє цим майном більше 10 років.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 27 грудня 2023 року ухвалено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеської міської ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Заочне рішення суду вмотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що має місце добросовісне заволодіння 13/50 часток домоволодіння, та наявність підстав для визнання права саме за набувальною давністю. Тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Сендик О.О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, визнати за ОСОБА_1 право власності на 13/50 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи, покласти на відповідача.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В скарзі зазначено, що з матеріалів справи вбачається, що відповідачка, будучі належним чином повідомленою про розгляд справи (також представник якої ознайомлений з матеріалами справи) до суду жодних заперечень не подавала. Жодних доказів, які б підтверджували ті обставини, що відповідачка фактично мешкала у спірному будинку, чи якимось чином утримувала його після смерті свого батька, матеріали справи також не містять. Наголошується, що позивач, починаючи з дня смерті свого батька, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає, повністю володіє та утримує як свою частину будинку, так і спірні 13/50 частини, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, а саме починаючи з 14.08.2012 року (дня смерті ОСОБА_4 ) позивач повністю володіє та утримує також спірні 13/50 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , суміжно з його часткою, яка належить позивачу на праві власності. Відтак останній вважається таким, що понад десять років відкрито володіє, утримує та опікується спірною частиною житлового будинку.

На думку скаржника, за таких обставин, позивач дійсно добросовісно, відкрито та безперервно володіє незареєстрованими в установленому законом порядку спірними 13/50 частини житлового будинку поряд зі своєю частиною будинку більше десяти років. Вимушено, через недобросовісні дії відповідачки, про які позивачу стало відомо під час розгляду цієї справи, утримує їх у належному стані. А зареєструвати за собою право власності на спірну частину житлового будинку у інший спосіб, ніж той, що передбачений статтею 344 ЦК України, не має можливості. Про вказані обставини позивачем було наведено у суді першої інстанції, однак суд на дані доводи не звернув уваги, та як наслідок прийняв необґрунтоване рішення, яке на думку скаржника, повинно бути скасованим, з ухваленням апеляційним судом нового, на користь останнього.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сендик О.О. в судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати заочне рішення, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги його підзахисного задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 адвокат Дорошенко С.О. надав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити за відсутності його та відповідача ОСОБА_2 .

В заяві також, зазначається, що не зважаючи на те, що на момент розгляду даної справи відповідач ще не зареєструвала в установленому законом порядку право власності на спірну частину житлового будинку та не отримала свідоцтво про право на спадщину, вона все одно є власником спірного майна в силу положень Цивільного законодавства України. Наголошується, що позивач був добре обізнаний про існування відповідача власниці спірної частки будинку, так як сторони по справі є родичами, які неодноразово спілкувались один з одним, у тому числі із приводу спірного майна. Також, звертається увага суду на те, що у спірній частки житлового будинку, після смерті спадкодавця, відповідачем перекрито водо та електро постачання, вимкнуто опалення. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що позивач з травня 2011 року заволодів чужим майном 13/50 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, зокрема не надано жодного доказу на підтвердження оплати комунальних платежів, проведення поточного та капітального ремонту цілого житлового будинку та господарських споруд, саме з 2011 року, або інших доказів. З наданого до суду договору підряду, акта здачі приймання робіт та рахунку, не можливо чітко визначити, що будівельні роботи проводилися у тому числі щодо спірних 13/20 часток домоволодіння, а не лише щодо часток належних на праві власності позивачу.

Третя особа, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання та не направили своїх представників.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Позивач від свого батька ОСОБА_5 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у спадок за заповітом від 25.08.2010 року за р.№3952, отримав 13/50 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Житловий будинок в цілому складається з однієї житлової будівлі, означеної за планом земельної ділянки літерою «А» - житловий будинок, загальною площею 128,8 кв.м., житловою площею 69,4 кв.м., та надвірних споруд означених: «Б», «Г» - сараї, «И», «К» - навіси, «В», «Ж» - вбиральні, «Д» - літня кухня, «Е» - гараж, № 1-4 огорожа, І, ІІІ, ІV мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 592 кв.м.

25.04.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л.Г зареєстровано право власності за №799720 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за позивачем, на підставі Свідоцтва від 25.04.2013 року за №792 про право на спадщину за заповітом.

За доводами позивача, вказаний житловий будинок побудували дід та баба позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Після їх смерті будинок залишився синам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Згідно Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , що видане Суворовським ЗАГС ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровано смерть ОСОБА_7 у віці 70 років, про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний запис за №169.

Згідно Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , що видане Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 12.08.2010, зареєстровано смерть ОСОБА_6 у віці 96 років, про що в книзі реєстрації смертей 15.06.2010 року зроблено відповідний актовий запис за №871.

Згідно Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , що видане Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 01.06.2011, зареєстровано смерть ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 69 років, про що в книзі реєстрації смертей 01.06.2011 року зроблено відповідний актовий запис за №873.

Згідно довідки КП БТІ від 27.09.2010 року вих. № 199156.6619, станом на 27.09.2010 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в КП «ОМБТІ» та РОН» зареєстровано: за ОСОБА_5 (13/50 частин), за ОСОБА_4 (13/50 частин), за ОСОБА_10 (1/10 частка), за ОСОБА_10 (19/50 часток).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.04.2021 року, номер інформаційної довідки 251965563, право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 на 13/50 часток та ОСОБА_3 на 24/50 часток.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №1548/2012 відносно майна померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . До складу спадщини увійшла також спірна частина житлового будинку 13/50 частин.

18.12.2012 року державним нотаріусом зареєстровано заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 .

На момент розгляду даної справи відповідач не зареєструвала в установленому законом порядку право власності на спірну частину житлового будинку, також не отримала свідоцтво про право на спадщину.

Згідно відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 31.05.2021 року за вих.№1124ел/01-07, (яка наявна в матеріалах справи) починаючи з 05.04.2016 року реєстрація будь-яких осіб за адресою: АДРЕСА_1 не здійснювалась.

Згідно договору підряду від 04.02.2021 року ОСОБА_1 уклав договір із ФОП ОСОБА_11 , згідно якого замовник доручив, а підрядник взяв на себе зобов`язання надати послуги, виконати роботи протиаварійного та іншого характеру, на об`єкті замовника: домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Специфікацією від 04.02.2021 року, актом здачі-приймання робіт від 16.09.2021 року та рахунком № 15 від 16.09.2021 року підтверджується виконання будівельних робіт на об`єкті замовника, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном , то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Таким чином, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. При цьому володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі №755/16913/16-ц.

У справі встановлено, що право власності на спірні 13/50 частини було зареєстровано за ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 1548/2012 відносно майна померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . До складу спадщини ввійшла спірна частина житлового будинку -13/50 частин. 18.12.2012 року державним нотаріусом зареєстровано заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 , яка на момент розгляду даної справи не зареєструвала в установленому законом порядку право власності на спірну частину житлового будинку, також не отримала свідоцтво про право на спадщину.

Суд першої інстанції прийшов вірних висновків про те, що ОСОБА_2 набула прав на спірні 13/50 частин спадкового майна, з моменту відкриття спадщини, а саме з 14.08.2012 року, та те, що позивач ОСОБА_1 мав бути обізнаний, щодо власників спірної частки будинку, тим паче сторони по справі є родичами.

Відсутність такої ознаки, як добросовісність заволодіння особою чужим майном, в контексті приписів статті 344 ЦК України, виключає можливість визнання права власності за вказаною особою на дане майно, за набувальною давністю.

Відповідно до положень ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні статей: 77,80 ЦПК України, на спростування висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції та доказів на підтвердження того, що саме ним має місце добросовісне заволодіння 13/50 часткою домоволодіння, наявність підстав для визначення права саме за набувальною давністю, також колегія суддів відноситься критично до доводу, що позивач не знав хто є власником частки спірного домоволодіння.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothersv. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, судові витрати слід залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сендик Олег Олександрович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 27 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький