Справа № 302/1579/24
Провадження № 2/302/454/24
Номер рядка звіту 67
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

25.12.2024 селище Міжгір?я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого, судді Пухальського С. В.,

за участю секретаря судового засідання Куруц В. І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Белли В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання, самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 06.07.2006 між ним та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений шлюб, який розірвано на підставі судового рішення від 16.09.2019.

Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після розірвання шлюбу відповідачка ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_5 стала проживати за адресою своїх батьків у АДРЕСА_1 , а позивач із сином ОСОБА_3 залишились проживати за адресою: АДРЕСА_2 , де проживають вдвох і на даний час.

Мама неповнолітнього сина ОСОБА_3 - ОСОБА_2 не проживає з ними з 2019 року, з часу розлучення, та не займається утриманням та вихованням сина. З 2023 року в основному постійно перебуває за кордоном в Чеській Республіці та фактично не може опікуватись їх неповнолітнім сином. Натомість позивач самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_6 з часу розлучення з відповідачкою.

Як зазначає позивач, він не має наміру перешкоджати відповідачці, як мамі, в здійсненні її прав та обов`язків щодо їх дитини. Однак зважаючи, що їх із відповідачкою син фактично проживає разом із ним, просить визначити його місце проживання саме з ним як батьком.

Крім визначенням місця проживання неповнолітньої дитини, позивач також просить суд визначити самостійне виховання та утримання ним сина посилаючись на пункт 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».

В обґрунтування вказаної вимоги позивач вказує, що у зв`язку з тим, що з вересня 2019 року їх син ОСОБА_3 постійно проживає з ним, аліменти на утримання сина від відповідачки він не отримує, та він самостійно утримує й виховує його, забезпечує всім необхідним, має власний будинок, постійне місце роботи та стабільний заробіток, необхідні для утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , даний факт потребує засвідчення судом.

Ухвалами суду від 28 жовтня 2024 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та до участі в справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Службу у справах дітей Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області.

Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву з підстав у ній наведених.

Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, шляхом спрямування судових повісток за її зареєстрованим місцем проживання, а також шляхом розміщення виклику в судове засідання на офіційному веб-сайті Судової влади України.

Начальником Служби у справах дітей Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області подано заяву з проханням розгляду справи без участі представника органу опіки та піклування за підстав відсутності спору між батьками щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 явку представника в судове засідання не забезпечено.

Заслухавши доводи сторони позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16.09.2019 у справі № 302/551/19 шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований у виконкомі Голятинської сільської ради за актовим записом № 11 від 06.07.2006 - розірвано (а.с. 10).

У шлюбі в сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить зміст рішення суду по справі № 302/551/19 та копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 10, 15).

Місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 24.05.2024 по теперішній час зареєстроване за місцем реєстрації його батька ОСОБА_1 , в будинку по АДРЕСА_2 , який належить останньому на праві власності (а.с. 13, 14, 18-19).

Як вбачається з актів обстеження від 25.10.2019 та 10.09.2024, ОСОБА_1 , 1977 р.н., батько двох дітей. Діти - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З дружиною розлучений. Син ОСОБА_6 проживає з батьком в будинку по АДРЕСА_2 . Будинок нової забудови, в будинку завжди все впорядковано. ОСОБА_6 має власну кімнату, яка обладнана всім необхідним для розвитку та відпочинку. Батько цікавиться успіхами дітей. Мама дитини разом із сім`єю не проживає, виїхала за кордон, з дитиною не спілкується. Дитина перебуває на утриманні батька, який самостійно виховує сина (а.с. 17, 16).

ОСОБА_1 працює у ФОП ОСОБА_7 на посаді водія автотранспортних засобів, загальна сума доходу за період з 01.04.2024 по 30.09.2024 становила 48000,00 (а.с. 20).

При вирішенні питання обґрунтованості позовної заяви в частині вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком суд виходить з наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, на підставі принципу змагальності сторони учасники справи з метою ухвалення рішення на свою користь зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують, або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.02.1991, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (дата підписання - 25 січня 1996 року, дата набрання чинності для України - 01 квітня 2007 року) під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Відповідно до частини 1, 4 статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в пункті 18 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення статті 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на момент розгляду справи судом досяг 14-річного віку (повних 15 років), а тому вправі вільно обирати собі місце проживання та те, з ким із батьків він буде проживати.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітніх дітей, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самостійно.

Пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини необхідно відмовити за безпідставністю її пред`явлення до суду, оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на момент розгляду справи судом досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак, саме йому належить право самостійно обирати місце свого проживання. Таким чином, відсутні правові підстави для визначення його місця проживання з кимось з батьків, оскільки право вибору місця проживання дитині, яка досягла 14 років, надано законом самій дитині, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також, у позовній заяві позивач просить встановити факт самостійного виховання і утримання ним неповнолітньої дитини. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

При вирішенні питання обґрунтованості позову в цій частині суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п?ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, когось із батьків дитини є підставою для припинення їх обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Позивач просить установити факт самостійного виховання та утримання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Таким чином, суд виходить із відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання самостійного виховання і утримання неповнолітньої дитини батьком, оскільки позивач не довів, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, а відтак, дана вимога є необґрунтованою.

Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273, 280-283ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання, самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу позивачем до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо або через Міжгірський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо на нього не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 25 грудня 2024 року.

Суддя Міжгірського районного суду

Закарпатської області Пухальський С. В.