ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Литвина Р.О. на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2024 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

03 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом. В обгрунтування посилався на те, що між ним та відповідачем 01 вересня 2008 року був укладений договір позики, на виконання якого позивач передав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 240 000 доларів США. Договором від 01 вересня 2008 року було обумовлено строк повернення позики, який відповідно до п.4.1 становив один рік, тобто 01 вересня 2009 року.

Оскільки грошові кошти повернуто частково, в сумі 140 000 доларів США, уточнивши 31.03.2023року позовні вимоги (т.3, а.с.8-11), просив стягнути з відповідача суму боргу - 86 700 доларів США, що за курсом НБУ становить 5 605 966грн 38коп., проценти в розмірі 405 300 доларів США, що за курсом НБУ становить 14 821 253грн 58коп, стягнути понесені судові витрати в сумі 72 462грн 42коп.

ОСОБА_1 звернувся із зустрічною позовною заявою про визнання договору безпроцентної позики неукладеним та недійсним. В обґрунтування позову зазначав, що договір позики, укладений 01 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем є підробленим, оскільки ОСОБА_1 не укладав вказаний договір та не підписував його. Проте ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 безпроцентну позику у розмірі 140 000 доларів США, яку повернув в повному обсязі, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 06.11.2019 року, виконаною власноручно та даний факт не заперечується останнім.

Просив суд визнати неукладеним та недійсним договір безпроцентної позики від 01 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на суму у розмірі 240 000 доларів США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року, в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

04.04.2023 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 86700 доларів США та суму процентів 405300 доларів США

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики за договором від 01 вересня 2008 року в розмірі 371 725 доларів США.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 61 061,40 грн.

Додатковим рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2024 року витрати на професійну правничу допомогу, понесені ОСОБА_1 , покладено на нього.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог. Вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що твердження позивача про укладання договору позики на суму 240000 доларів США без складання відповідачем власноручної розписки про отримання коштів не підтверджує факт укладання такого договору та отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 240000 доларів США. Фактично ОСОБА_1 отримав від позивача безпроцентну позику у розмірі 140000 дол.США, яку повернув в повному обсязі,що підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 06.11.2019 року,виконаною власноручно,даний факт встановлений судом і не заперечується позивачем.

При проведенні по справі комплексної експертизи експерт не зміг надати відповідь на деякі питання у зв`язку із тим, що позивач відмовився надати згоду на вирізання у договорі позики штрихів рукописних текстів та підписів, що підтверджує сам факт підроблення позивачем даного документу.

Надану позивачем додаткову угоду від 01.02.2016 року ОСОБА_1 не підписував, про її існування стало відомо при ознайомленні з матеріалами справи, дана угода є теж підробленою, а відповідно й твердження позивача про факт укладання договору позики на суму 240000 дол.США є надуманим.

Судом не надано належної оцінки поясненням свідків.Суд першої інстанції допустив до участі в справі представника позивача адвоката Васіну Л.А., в той час як з 01.08.2018 року її право на зайняття адвокатською діяльністю зупинене.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу-без задоволення. Вважає,що судом першої інстанції правильно встановлено,що відповідач не надав жодних доказів на спростування факту укладання договору безпроцентної позики від 01.09.2008 року.

В судове засідання з`явилися ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 -адвокат Литвин Р.О..

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей.

В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України). У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.

У частині першій статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач надав копію договору безпроцентноїпозики від 01 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за умовами якого ОСОБА_1 отримав у борг кошти в розмірі 240 000 дол. США на строк в один рік. Строк повернення позики, установлений в п.4.1 може бути продовжено за погодженням сторін, що оформляється додатковою угодою до договору. (пункти 2.1, 4.1, 7.2 договору ).

Згідно з розпискою від 06 листопада 2019 року на виконання договору позивач від ОСОБА_1 отримав в 2014 році 5 300 дол. США, в 2015 році 10 000 дол. США, в 2016 році 38 000 дол. США, в 2017 році 17 500 дол. США, в 2018 році 37 500 дол. США, в 2019 році 31 700 дол. США, а всього 140 000 дол. США. Повернення ОСОБА_1 коштів в сумі 140000 дол.США підтвердив ОСОБА_2 .. Однак розписка не містить посилання на те, що це часткове повернення позики, в розписці не зазначено про наявність будь якої суми боргу ще. Сам відповідач зазначив, що таку суму боргу за розпискою він отримав у позивача і повернув її в повному розмірі. Такі пояснення нічим не спростовані.

Статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих

обставин або добровільності їх визнання.

Сумніву щодо достовірності обставин повернення відповідачем позивачеві 140000 дол.США та добровільності їх визнання у суду не має.

Згідно висновку експертів за результатами проведення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів від 01 грудня 2021 року, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, в тексті договору безпроцентної позики від 01 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виявлені топографічні ознаки можуть свідчити про те, що тексти на лицьовій та на зворотній стороні досліджуваного документу створювалися різними виконавцями.Також встановлено, що на аркуші паперу досліджуваного документу наявні два отвори від металевої скоби степлеру у правому верхньому куті на лицьовій стороні та у лівому верхньому куті на зворотній стороні аркушу; на зворотній стороні аркушу, в правому нижньому куті наявні нумерація сторінки «3», що в комплексі свідчить про те, що зворотна сторона досліджуваного документу являла собою третю сторінку іншого документа.

Таким чином досліджуваний документ Договір безпроцентної позики від 01.09.2008 року

виготовлений шляхом монтажу, а саме додрукуванням наявного на лицьовій стороні тексту на зворотну сторону аркушу, який становив раніше третю сторінку іншого одностороннього документу.

Виявлені ознаки у сукупності свідчать про те, що у Договорі безпроцентної позики від 01.09.2008 року тексти на лицьовій та зворотній стороні аркушу документу виготовлені на різних друкуючих пристроях, найбільш вірогідно різними виконавцями, з чого слідує, що друкований текст на лицьовій стороні документу виконувався неодночасно ( не в один прийом) з текстом на зворотній стороні аркушу Договору безпроцентної позики від 01.09.2008 року.

В первинний зміст зворотної сторони Договору безпроцентної позики від 01.09.2008 року вносились зміни шляхом підчистки - механічного видалення первинних записів. На ділянці видалення були розташовані рукописні записи, що утворювали прізвище, ініціали та підпис.

Підпис від імені ОСОБА_1 у графі «(підпис)» в розділі 9 «Реквізити і підписи сторін» договору безпроцентної позики б/н від 01 вересня 2008 року, який міститься на зворотній стороні тексту договору, виконаний самим ОСОБА_1 ;

На поставлене судом питання у який період часу було виконано рукописний текст ОСОБА_1 в розділі 9 «Реквізити і підписи сторін» договору безпроцентної позики від 01 вересня 2008 року експерти відповіді не надали у зв`язку з відмовою позивача у проведенні вирізок з документа, що досліджувався.

За встановлених обставин, коли експертом встановлено, що договір безпроцентної позики від 01.09.2008 року виготовлений шляхом монтажу, а саме додрукуванням наявного на лицьовій стороні тексту на зворотну сторону аркушу, який становив раніше третю сторінку іншого одностороннього документу, то такий договір не може вважатися укладеним, оскільки обставини його виникнення не є безспірними. Зазначена обставина впливає на виникнення прав та обов`язків у його сторін, так як зворотна сторона договору, яка містить підпис відповідача, становила раніше третю сторінку іншого одностороннього документу.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що дійсно він отримав від позивача в борг 140000 доларів США, про що була складена розписка, а не договір позики. Зазначені кошти він повернув позивачеві, про що свідчить розписка позивача від 06 листопада 2019 року. Інших коштів в борг у позивача він не брав.

За висновком експретизи в первинний зміст зворотної сторони договору безпроцентної позики від 01.09.2008 року вносились зміни шляхом підчистки - механічного видалення первинних записів. На ділянці видалення були розташовані рукописні записи, що утворювали прізвище, ініціали та підпис.

Внесення змін в первинний зміст зворотної сторони договору безпроцентної позики від 01.09.2008 року шляхом підчистки - механічного видалення первинних записів та те,що договір виготовлений шляхом монтажу свідчить про те, що така істотна умова договору як розмір позики не погоджена сторонами, волевиявлення відповідача на укладання такого договору позики на зазначену суму не підтверджено належними та допустимими доказами, то такий договір є неукладеним.

А тому наявність такого боргового документа у кредитора не свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Та обставина, що зазначена в договорі сума позики в 240000 доларів США не має підчисток чи виправлень, не свідчить про те, що між сторонами було укладено саме такий договір і на таку суму. Оскільки договір безпроцентної позики від 01.09.2008 року виготовлений шляхом монтажу, зворотна сторона договору, яка містить саме підпис відповідача, додрукована наявним на лицьовій стороні текстом на зворотну сторону аркушу, який становив раніше третю сторінку іншого одностороннього документу, про що свідчить те, що на аркуші паперу досліджуваного документу наявні два отвори від металевої скоби степлеру у правому верхньому куті на лицьовій стороні та у лівому верхньому куті на зворотній стороні аркушу; на зворотній стороні аркушу, в правому нижньому куті наявні нумерація сторінки «3», що в комплексі свідчить про те, що зворотна сторона досліджуваного документу являла собою третю сторінку іншого документа. Встановлена обставина нічим не спростовується.

Та обставина, що договір безпроцентної позики від 01.09.2008 року виготовлений шляхом монтажу, підтверджується також висновком експертизи Дніпропетровського НДЕКЦ МВС від 11.07.2023 року, проведеної на замовлення представника позивача, згідно якої сукупність установлених ознак дозволяє зробити висновок про те, що перша сторінка договору безпроцентної позики від 01.09.2008 року виготовлена струминним способом друку за допомогою знакосинтезуючого пристрою типу струминного принтера, копіра, тощо; друга сторінка виготовлена електрофотографічним способом друку за допомогою копіювально-розмножувальної техніки (лазерний принтер,багатофункціональний пристрій тощо).

Рукописні записи та підпис розташовані у нижній частині другої сторінки, нижче друкованого тексту договору безпроцентної позики від 01.09.2008 року видалені способом підчистки. Встановити зміст видаленого рукописного тексту не надалося можливим через видалення штрихів рукописного тексту з шаром паперу на значну глибину. Інших ознак внесення змін до первинного змісту реквізитів договору не виявлено.

Позивачем в підтвердження позовних вимог також надано копію додаткової угоди від 01.02.2016 року до договору безпроцентної позики від 01.09.2008 року. В тексті угоди міститься не зовсім розбірливо відпечатана сума боргу. В угоді зазначено, що на прохання позичальника домовлено: з 01.02.2016 року зупинити процентні нарахування по договору; перше півріччя позичальник повертає тіло кредиту по договору-140000 дол.США; в друге півріччя повертає-остаток боргу по тілу договору; з 01.02.2016 року до повного повернення боргу, кожний місяць сплачує-1500 дол.США в рахунок боргу; за домовленністю борг може повертатися через виконання фізичних робіт,отримання будівельних матеріалів, обладнання,тощо; після повного розрахунку основного боргу за договором, повернутися до умов повернення відсотків (склавши графік поверненя) згідно з розрахунками указаними в договорі.Текст угоди містить два підписи.

Колегія суддів вважає, що зміст копії додаткової угоди не вказує на те, що залишився несплаченим відповідачем борг в сумі 140000 дол.США за догоовром позики від 01.09.2008 року.

Відповідач заперечував укладання такої угоди, зазначав, що він з угодою ознайомився лише у суді. На підтвердження надав висновок експерта за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 08.08.2023 року, проведеної по технічній копії додаткової угоди від 01.02.2016 року до Договору безпроцентної позики від 01 вересня 2008 року,згідно якої підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься у графі: «Позичальник», нижче друкованого запису: « ОСОБА_1 » у додатковій угоді від 01.02.2016 року до Договору безпроцентної позики від 01 вересня 2008 року, виконанно не ОСОБА_1 , а іншою особою, з наслідуванням якомусь справжньому підпису ОСОБА_1 ..

Оскільки експертиза проведена по технічній копії додаткової угоди від 01.02.2016 року до Договору безпроцентної позики від 01 вересня 2008 року, то як належний доказ того,що відповідач не підписував зазначену угоду, вона не може бути прийнята судом. Однак де знаходиться оригінал угоди сторони не повідомили і суду не надали. Позивач зазначав, що оригінал додаткової угоди знаходиться у відповідача, відповідач це заперечує.

За таких обставин копія додаткової угоди від 01.02.2016 року до Договору безпроцентної позики від 01 вересня 2008 року не може бути прийнята як належний та допустимий доказ укладення між сторонами договору безпроцентної позики від 01 вересня 2008 року на суму 240000 дол.США. (а.с.226 т.1)

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України необхідно встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такий правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 752/19567/14-ц. Подібні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 759/5772/17-ц та від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц.

Дослідивши текст договору безпроцентної позики від 01 вересня 2008 року, розписку про отримання від відповідача 140000 дол.США, копію додаткової угоди, колегія суддів дійшла висновку про те, що з їх змісту не вбачається безспірне отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 240000 дол.США у борг. Не встановлено й обов`язку ОСОБА_1 повернути грошові кошти ОСОБА_2 ..

Допитані судом першої інстанції свідки не підтвердили і не спростували обставини укладання спірного договору позики, так як такі обставини їм достовірно не відомі.

Направлений ОСОБА_2 відповідачеві лист від 24.07.2015 року про повернення боргу за договором від 01.09.2008 року також не є підтвердженням чинності такого договору.

Таким чином позивач не підтвердив належними та допустимими доказами своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, оскільки наявність між сторонами правовідносин за договором позики від 01 вересня 2008 року, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умов, не встановлено.

Наявні у матеріалах справи докази не свідчать про факт наявності боргового грошового зобов`язання відповідача перед позивачем, оскільки містять суперечливу інформацію, яка взаємовиключає наявність тих фактів, на які посилається позивач.

На зазначені обставини суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Звернувшись до суду із зазначеним позовом в грудні 2020 року, позивач посилався на наявність між сторонами лише одного договору безпроцентної позики, а саме від 01.09.2008 року. І лише 02 серпня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про долучення до матеріалів справи копії договору безпроцентної позики б/н від 01.09.2009 року, змінивши свої пояснення в частині того, що було укладено договір від 01.09.2009 року у зв`язку з настанням строку виконання договору від 01.09.2008 року та не поверненням грошей, і згідно якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали цей договір позики, за умовами якого позичкодавець передає позичальнику суму позики в 240000 доларів США безпосередньо при підписані сторонами цього договору готівкою, строк повернення становить два роки. Цей договір набуває чинності з моменту надання позичкодавцем суми позики позичальнику та діє до повного виконання зобов`язань за договором.

Ненадання зазначеного договору раніше мотивував тим, що 31.07.2022 року працівник офісу знайшла серед архівних документів зазначений договір та передала йому. Вважав, що зазначений договір є належним доказом підтвердження факту укладання договору від 01.09.2008 року між ним та відповідачем.(а.с.95 т.3).

Проте такий договір не може бути прийнятим як належний та допустимий доказ укладання між сторонами договору безпроцентної позики від 01.09.2008 року та наявності заборгованості за цим договором, так як з тексту наданого договору від 01.09.2009 року не вбачається, що він укладався на продовження дії договору від 01.09.2008 року,вимоги про стягнення заборгованості за наданим договором не заявлялися. За таких обставин законність укладання такого договору судом апеляційної інстанції не перевірялася.

За встановлених обставин відсутні правові підстави для задоволення позову.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки апеляційним судом встановлено невідповідність висновків суду обставинами справи та неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм процесуального права, то апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, то підлягає стягненню з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 15765 грн..

Що стосується витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування (частина п`ята статті 135 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення

визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу заявником було надано копію договору про надання правничої допомоги від 26 травня 2021 року,укладеного між адвокатом Литвин Р.О. та ОСОБА_1 ; за розрахунком вартість одієї години надання послуг згідно договору складає 1000 грн. та 1500 грн. за участь адвоката в одному судовому засіданні;

в акті виконаних робіт перелічено найменування послуг та кількість годин, витрачених на надання послуги та кількість судових засідань; згідно прибуткового ордеру №2 від 27 червня 2024 року ОСОБА_1 сплачено 34500 грн.

З заявою про стягнення витрат на правничу допомогу представник відповідача звернувся до суду 27 червня 2024 року, тобто до ухвалення судового рішення по справі.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

З урахуванням встановлених обставин та того, що справа не представляє ніякої складності, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг та співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, розмір витрат на правову допомогу є завищеним.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Таким чином розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, слід зменшити та стягнути з позивача на користь відповідача 8000 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Литвина Р.О. задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2024 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2024 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 01 вересня 2008 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 15765 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 8000 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2024 року.

Судді: