Суддя Ізмайлов І. К.
Справа № 644/8081/23
Провадження № 2/644/1062/24
РІШЕННЯ

іменем України

17 грудня 2024 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Ізмайлова І.К.

секретаря Книшенко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Юдіна Олена Сергіївна про визнання заповіту недійсним, -

за участі:

представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Святолуцький С.О.

представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Шинкарьової Н.В.

в с т а н о в и в :

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернулися до Орджонікідзевського районного суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Юдіною О.С.

В обґрунтування позову зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , батько ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_5 позивачі звернулися до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та дізналися про існування посвідченого 19.08.2015 року заповіту на ім`я ОСОБА_4 .

Заповіт вважають недійсним, оскільки ОСОБА_5 зловживав спиртними напоями, у нього розвився склероз і почастішали випадки несприйняття дійсних подій, в наслідок чого він перебував на лікуванні у нарколога та психіатра. На день посвідчення заповіту на ім`я ОСОБА_4 у ОСОБА_5 спостерігався процес психічного розладу.

ОСОБА_4 позов не визнав, у своєму відзиві зазначив, що за життя ОСОБА_6 19.08.2015 року склав заповіт на його ім`я, яким на випадок своєї смерті заповів йому квартиру АДРЕСА_1 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом, власноручно підписано спадкодавцем ОСОБА_5 і його дієздатність перевірена.

11.07.2023 року він звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

Вважав твердження позивачів про те, що спадкодавець в момент посвідчення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними не підтвердженими належними доказами.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11.12.2023 р. позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Юдіна О.С. про визнання заповіту недійсним прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.05.2024 р. підготовче провадження у зазначеній справі закрите.

Позивачка ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином та своєчасно у судове засідання не з`явились, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник позивачки ОСОБА_1 , адвокат Святолуцький С.О. при судовому розгляді позов підтримав, підтвердивши доводи зазначені в позовній заяві та зазначив, що заповіт складено під примусом ОСОБА_7 коли померлий перебував в хворобливому психічному стані, зі слів позивачки ОСОБА_1 йому відомо, що за життя її батько ОСОБА_5 , без свідків, висловив усно свою волю, щодо розпорядження майном на користь своїх дітей. Інших доказів на визнання заповіту недійсним у нього не має крім слів ОСОБА_1 .

Позивачка ОСОБА_2 при судовому розгляді позов підтримала та зазначила, що знала ОСОБА_5 з 1999 року, у є неповнолітній син батьком, якого записаний померлий. З 2007 року вони розлучились і до 2015 року вона з ним не спілкувалась. Після того, як вони стали проживати окремо померлий став зловживати спиртними напоями. В 2012 році ОСОБА_5 позбавлений батьківських прав щодо сина.

Вважає, що ОСОБА_5 не міг підписати заповіт на сторонню особу, він був жадібним.

Зі слів сусідів їй відомо, що померлий зловживаючи спиртним став пускати в свою квартиру квартирантів, таким на її думку був і ОСОБА_7 , який примусив скласти на його ім`я заповіт. Від ОСОБА_1 їй відомо, що та спілкувалась з батьком і той виказував намір залишити квартиру своїм дітям.

Відповідач ОСОБА_7 про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно у судове засідання не прибув.

Представник відповідача, адвокат Шинкарьова Н.В. при судовому розгляді заперечувала проти задоволення позову та зазначила, що ОСОБА_7 орендував житло у померлого ОСОБА_5 , між ними склались довірливі стосунки, ОСОБА_7 надавав допомогу померлому і оскільки померлий був одинаком, ніхто з родичів йому не допомагав то в 2015 році здійснив розпорядження щодо свого майна, на випадок смерті, склавши заповіт на ім`я ОСОБА_7 . З часу посвідчення заповіту до смерті ОСОБА_5 минуло 8 років, за цей час і до того померлий не визнавався недієздатним, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебував, заповіт не змінював та з заявами щодо примусу при складанні заповіту ніколи не звертався. Не заперечувала факту, що ОСОБА_5 вживав алкоголь, однак не був недієздатним.

Третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Юдіна О.С. про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином та своєчасно, у судове засідання не прибула, причини неявки не повідомила, заяв щодо позову не надавала.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи, суд доходить наступних висновків:

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_8 , батьками якої записані ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

17 липня 2017 року ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_10 у зв`язку з чим змінила прізвище на ОСОБА_11 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

30 жовтня 2020 року ОСОБА_12 уклала шлюб з ОСОБА_13 у зв`язку з чим змінила прізвище на ОСОБА_14 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого записані ОСОБА_5 та ОСОБА_2 що підтверджується копією свідоцтва про народження.

12 серпня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О.С. за реєстром № 1635 посвідчено заповіт за яким ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповів належну на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер, про що вчинено 10.07.2023 відповідний актовий запис № 351, що підтверджується копією свідоцтва про смерть

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі 11.07.2023 до спадкового реєстру приватним нотаріусом ХМНО Коляда Ю.С. ( АДРЕСА_2 ) внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 132/2023 після смерті ОСОБА_5 .

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За ст. 1223 ЦК України, передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як вказано у частинах 1 та 2 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (ст. 1234 ЦК України), змісту заповіту (ст.ст. 1236-1240,1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (ст. 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (ст. 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 14-173цс20)).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Відповідно до п.10 постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року "Про судову практику у справах про визнання угод недійсними" правила ст.55 ЦК України (1963 року) поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними/тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо.

Згідно зі ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Відповідно до ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа лише з повною цивільною дієздатністю.

Згідно з ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд за вимогами ст. 103 ЦПК України призначає експертизу за умов з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Відповідно до ст. 105 ЦПК України, призначення судом експертизи є обов`язковим за клопотання хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з врахуванням висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Позивачами в зазначеній справі не надано належних та допустимих доказів неспроможності ОСОБА_5 в момент вчинення правочину 19.08.2015 року розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, так не надано відповідної медичної документації, не надано доказів у перебуванні померлим на обліках у лікарів наркологів, психіатрів, не зазначено про лікувальні заклади де він проходив лікування, як і не заявлено клопотань про витребування медичних документів та призначення відповідних експертиз.

Таким чином, суд приймає до уваги твердження представника відповідача щодо того, що, ОСОБА_5 не визнавався обмежено дієздатним чи недієздатним, йому не встановлювалася опіка, не призначався опікун, а отже заповіт з цих підстав не може визнаватись недійсним.

Щодо тверджень позивачів про вчинення правочину під впливом обману або під впливом насильства щодо ОСОБА_5 , який за твердженням позивачів зловживав спиртними напоями то суд зазначає наступне:

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20, 21 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК (435-15) не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК (435-15)), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже оскільки заповіт це односторонній правочин, який вважається дійсним після того, як заповідач в установленому порядку і в належній формі виявить свою волю, то норми ст. 230 ЦК України про правові наслідки вчинення правочину під впливом обману не застосовуються, тим більше, що з часу посвідчення заповіту до смерті спадкодавця минуло 8 років.

Допитані при судовому розгляду свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , показали, що померлий ОСОБА_5 вживав алкоголь, зазначав, що бажає розпорядитись квартирою на користь дітей і вони мають сумніви, що він склав заповіт на сторонню особу.

Свідок ОСОБА_16 також показала, що померлий вживав алкоголь, однак зазначила, що ОСОБА_5 , як одинока людина спілкувався з ОСОБА_4 , який був у нього квартирантом, вони товаришували і ОСОБА_4 допомагав померлому.

При цьому жоден зі свідків не посилався на відомі їм факти насильства щодо ОСОБА_5 , або його родичів або їх майна. Також суду не надано жодного доказу на наявність якого би то не було насильства.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1-3 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За ч. 1, ч. 2 ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що позивачами не надано жодних доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову про визнання недійсним посвідченого 12 серпня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдіною О.С. за реєстром № 1635 заповіту ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 82, 141, 229, 247 263-265, 268, 273 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Юдіна Олена Сергіївна про визнання заповіту недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Текст рішення складено 25.12.2024.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_3 ;

Позивачка: ОСОБА_2 АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_5 ,;

Третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Юдіна Олена Сергіївна, 61050, м. Харків, вул. Рижківська, 15.

Суддя: