П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2024 року місто Київ

справа № 755/13069/22

провадження №22-ц/824/7589/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава Україна в особі Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ)

розглянув у порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 11 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Гончарука В.П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), третя особа - Державна казначейська служба України, про стягнення коштів відшкодування збитків та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), третя особа: Державна казначейська служба України, про стягнення коштів, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що в провадженні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська розглядалась цивільна справа №204/6150/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Банк Форум» про стягнення середнього заробітку, у зв`язку затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2018 року ОСОБА_1 поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2019 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення коштів. Стягнуто з ПАТ «Банк Форум» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 23 березня 2018 року по 10 жовтня 2018 року включно в розмірі 44765,82 грн. без урахування податків та інших обов'язкових платежів. Стягнуто з ПАТ «банк Форум» на користь ОСОБА_1 грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн.Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 6 грудня 2018 року в іншій частині залишено без змін.

Рішення суду в частині стягнення заробітку та моральної шкоди адміністрацією ПАТ «Банк Форум» не виконано.

Для виконання рішення по справі №204/6150/18 та відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 6 грудня 2018 року, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпро, про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відшкодуванню моральної шкоди були направлені заява та виконавчий лист до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві

Через ігнорування виконання судового рішення позивач звернувся до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2019 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві на бездіяльність державного виконавця. Визнано неправомірною бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві при примусовому виконанні рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 6 грудня 2018 року за виконавчим листом №204/6150/18. Зобов`язано Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі дії, спрямовані на своєчасне і в повному обсязі виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 6 грудня 2018 року за виконавчим листом №204/6150/18. У задоволенні скарги в іншій частині відмовлено.

Зазначеною ухвалою суду встановлено незаконні діїДніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо затягування примусового виконання рішення суду.

Листом управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції та судовим рішенням - ухвалою від 12 грудня 2019 року встановлено вину державної виконавчої служби щодо незабезпечення виконання судового рішення по справі №204/6150/18

4 липня 2019 року відповідно до ст.53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення ПАТ «Банк Форум» як юридичної особи, а отже ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим.

Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м.Києві центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) самоусунувся від подальших дій щодо виконання рішення суду шляхом зміни сторони, порядку та способу виконання рішення.

У випадку б належного виконання обов`язків працівниками Дніпровського відділу ДВС у м.Києві центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) він отримав присуджені за рішенням суду кошти, але на даний час жодної оплати не проведено, внаслідок чого настало знецінення коштів, йому завдано збитки, не отримана вигода та завдана моральна шкода. Сума боргу становить 45 765,82 грн., 21 286,99 грн. - інфляційне збільшення, та 5 115,74 грн. - штрафні санкції.

Відповідачем не вчинено необхідних та передбачених законодавством України дій, спрямованих на виконання рішення суду протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 80 Закону України « Про державну службу» матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним і юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.

Такими неправомірними діями відповідача, йому завдано моральну шкоди, оскільки на протязі значного періоду часу для захисту свого порушеного права на заробітну плату він вимушений був систематично звертатись до різних державних установ та правоохоронних органів, але стикався з непорозумінням своїх проблем. Подібна ситуація засмучувала його та нервувала, змінила спосіб життя, оскільки він був змушений докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав та звертатися до судових та інших інстанцій з різними заявами. Моральну шкоди оцінив у 45000 грн.

РішеннямДніпровського районного суду м.Києва від 11 січня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), третя особа - Державна казначейська служба України, про стягнення коштів відшкодування збитків та моральної шкоди.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом першої інстанції не було враховано факти, які позивачем доведені до суду щодо протиправних дій державними виконавцями, ігноруванням практики Верховного Суду, ЄСПЛ. Судом проігнороване клопотання позивача про розгляд справи за участю сторін та можливостю доводити свої аргументи та заперечення в результаті чого було ухвалене помилкове рішення.

Учасники справи своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 березня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 6 березня 2024 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2018 року у справі № 204/6150/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ПАТ "Банк Форум" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 32 763,39 грн., який визначено без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, стягнуто з ПАТ "Банк Форум" на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2019 року, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі - скасовано та постановлено в цій частині нове. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 23 березня 2018 року по 10 жовтня 2018 року включно в розмірі 44 765,82 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2018 року у іншій частині залишено без змін.

На виконанні у Дніпровському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 59270715 з примусового виконання виконавчого листа№ 204/6150/18, виданого 21 травня 2019 року на виконання рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 6 грудня 2018 року.

5 червня 2019 року державним виконавцем Воротніковою А.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

10 червня 2019 року державним виконавцем Маковецькою В.Г. винесено постанову про закриття виконавчого провадження на підставі п. 4 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодних доказів щодо неправомірності дій відповідача відносно позивача, а також факту заподіяння шкоди. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень державного виконавця в порядку ст.447 ЦПК України, - не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки процесуальне рішення посадових осіб виконавчої служби передбачене нормами чинного законодавства, і судами при перевірці законності постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження не було встановлено, що виконавець діяв поза межами визначених, зокрема Законом України «Про виконавче провадження», своїх процесуальних повноважень. При цьому, суд врахував і ту обставину, що доказів невиконання державним виконавцем рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 6 грудня 2018 року у справі № 204/6150/18, позивачем до суду надано не було. Сама по собі наявність ухвали суду від 12 грудня 2019 року щодо неправомірності дій державного виконавця не може свідчити про безспірність завдання позивачу моральної шкоди, а доказів завдання позивачу моральної шкоди відповідачем суду не надано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів того, що протиправними діями відповідача йому були спричинені матеріальні збитки, тобто, що він зазнав майнових втрат в розмірі 45765,82 грн.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Юридичну відповідальність органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб за порушення вимог чинного законодавства, невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків можна поділити на: конституційну; адміністративну; дисциплінарну; кримінальну та цивільно-правову відповідальність (виникає внаслідок вчинення цивільного правопорушення та полягає безпосередньо у накладенні на особу цивільно-правових стягнень, спрямованих на відшкодування спричиненої шкоди).

За суб`єктним складом органи державної влади, на відміну від їх посадових осіб, можуть бути притягнуті в судовому порядку саме до цивільно-правової відповідальності.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органів державної влади та місцевого самоврядування, визначаються ст.ст. 1173, 1176 ЦК України. Підстави стягнення з означених органів моральної шкоди регламентуються ст.1167 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.04.2020 по справі № 925/1196/18 зазначає, що ст.ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Доведення факту наявності збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки і завдавала шкоди, отже доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Сам по собі факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається ОСОБА_1 як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про заподіяння ОСОБА_1 матеріальних збитків, наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки ОСОБА_1 не надано доказів ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції в порядку ст. 12, 81 ЦПК України, що можливість виконання судового рішення остаточно втрачена.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), від 03 червня 2020 року у справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18), від 29 квітня 2021 року у справі № 405/500/18 (провадження № 61-14498св20).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для стягнення заявленої ОСОБА_1 матеріальної шкоди, оскільки позивач не довів того, що він зазнав майнових втрат в розмірі 45765,82 грн., факт тривалого невиконання рішення суду, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Разом з тим, з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди погодитись не можна, зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Отже, в деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому саме на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 вказано, що застосовуючи ст.ст. 1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2019 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві на бездіяльність державного виконавця. Визнано неправомірною бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві при примусовому виконанні рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 6 грудня 2018 року за виконавчим листом №204/6150/18. Зобов`язано Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі дії, спрямовані на своєчасне і в повному обсязі виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 6 грудня 2018 року за виконавчим листом №204/6150/18. У задоволенні скарги в іншій частині відмовлено.

Зазначеним судовим рішенням встановлено те, що державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві було допущено бездіяльність при примусовому виконанні рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 6 грудня 2018 року.

Таким чином, факт неправомірності дій державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві встановлений судовим рішенням.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факт неправомірності дій державного виконавця є помилковим і суперечить встановленим обставинам.

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).

Отже, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

У ч.3 ст. 12, ч.1, ч.5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки судовими рішенням встановлено факт бездіяльності державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві при примусовому виконанні рішення суду про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 , це, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс негативні емоції, був вимушений доводити свою правоту у суді.

В даному конкретному випадку суд вважає, що позивачем доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли певного рівня «страждань».

В ситуації, що склалась, суд враховує тривалість переживань позивача, а саме від дня ухвалення судового рішення, час та зусилля, які були витрачені позивачем ОСОБА_1 для відновлення своїх порушених прав, так як було порушено звичайний ритм життя останнього, характер та обсяг страждань.

Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважає, що на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 5000 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу.

При цьому суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст. 2 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 227/4691/21 (провадження № 61-3733св23) кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

З урахуванням наведеного, керуючись ст. ст. 141, 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 11 січня 2024 рокускасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди і в цій частині ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Стягнути з Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 2684 грн. на користь держави.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус