ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року КП "Дніпроводоканал" ДМР звернулося до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що відповідно до державної програми забезпечення населення України послугами водопостачання та водовідведення КП Дніпроводоканал ДМР надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам, які повинні оплачувати данні послуги щомісяця.

Між КП Дніпроводоканал ДМР та ОСОБА_1 склалися фактичні відносини з приводу надання послуг та було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

12 березня 2024 року позивачем було направлено відповідачам досудове повідомлення у порядку досудового врегулювання спору, у якому вимагається негайно виконати свої зобов`язання у добровільному порядку, шляхом оплати на поточний рахунок КП Дніпроводоканал ДМР суму боргу у розмірі 86259,69 грн., але відповідачами не було направлено жодних відповідей або заперечень на досудове повідомлення.

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 04 березня 2024 року, виданої начальником абонентської служби, за місцем реєстрації відповідального квартиронаймача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) зареєстровані інші члени його сім`ї: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Таким чином, відповідачів слід вважати солідарними боржниками, оскільки останні користуються нарівні з відповідальним квартиронаймачем усіма правами і обов`язками, що випливають з договору найму.

На підставі викладеного, КП Дніпроводоканал ДМР просило стягнути солідарно із відповідачів на свою користь заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення з урахуванням 3 % річних та інфляційного збільшення у розмірі 86259,69 грн., з яких: 78915,09 - сума основного боргу, інфляційні втрати - 6540,22 грн., 3% річних 804,38 грн.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2024 року позов КП "Дніпроводоканал" ДМР залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову та покладення на відповідачів солідарного обов`язку зі сплати заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження належності ОСОБА_1 зазначеного домоволодіння на праві власності, у зв`язку із чим у останнього виник обов`язок утримання майна, або користувачем послуг за вказаною адресою, а інші відповідачі зареєстровані за вказаною адресою в різний період часу, тому, не можуть бути солідарними боржниками зі сплати заборгованості за період з вересня 2009 року по січень 2024 року, включно.

Не погодившись з рішення суду, КП "Дніпроводоканал" ДМР звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, що призвело до необґрунтованого висновку суду про залишення позову без задоволення. Зазначає, що до позову додано належні та допустимі докази у справі, а саме довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, згідно якої відповідачі є солідарними боржниками, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про залишення без задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що предметом господарської діяльності КП «Дніпроводоканал» ДМР є, зокрема, надання послуг водопостачання та водовідведення, про що зазначено у п. 2.2.1 Статуту КП «Дніпроводоканал» ДМР (нова редакція), затвердженого рішенням міської ради від 22 березня 2023 року № 72/35 (а. с. 16 та на звороті).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 04 березня 2024 року, у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 22 липня 2016 року); ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 29 січня 2011 року); ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 29 січня 2011 року); ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 06 квітня 2017 року); ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (з 11 квітня 2013 року); ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (з 05 листопада 2019 року) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (з 24 вересня 2018 року); незареєстрованим власником є ОСОБА_1 (а. с. 7).

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Приписами ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Нормою ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Нормами ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

У ст. 67 Житлового кодексу Української РСР закріплено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до вимог ст. 22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Приписами ч. 4 ст. 23 та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуги з централізованого водопостачання/водовідведення надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання/водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Разом з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зазначив про те, що не дивлячись на те, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Разом з цим, такому праву споживача прямо відповідає його обов`язок щодо оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.

Таким чином, судом встановлено, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно з якими позивач надавав відповідачам послуги з водопостачання та водовідведення, а останні в свою чергу зобов`язані сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.

Вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, ст. 322 ЦК України визначено, що на власника покладається тягар утримання майна.

Приписами ст. 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Водночас, нормами ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Звертаючись до суду, позивач просив стягнути в солідарному порядку із ОСОБА_1 , як незареєстрованого власника домоволодіння та ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , як безпосередніх споживачів послуг, заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення станом на 31 січня 2024 року з урахуванням 3 % річних та інфляційного збільшення у розмірі 86259,69 грн., яка складається із: суми основного боргу у розмірі 78915,09 грн. (за період з вересня 2009 року по січень 2024 року), інфляційного збільшення у розмірі 6540,22 грн. та 3 % річних у розмірі 804,38 грн. (за період з липня 2018 року по січень 2022 року), на підтвердження чого позивачем надано суду розрахунок заборгованості за два різні періоди: з грудня 2001 року по червень 2018 року (а.с. 11-12) та з липня 2018 року по січень 2024 року (а.с. 13-15), а також, довідку про склад сім`ї (а.с. 7).

Натомість із розрахунку заборгованості за період з грудня 2001 року по червень 2018 року (а.с. 11-12), який здійснено із розрахунку на двох осіб вбачається, що позивачем у період часу з вересня 2009 року по 28 січня 2011 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 здійснювалося нарахування заборгованості за послуги водопостачання із розрахунку на двох осіб, що в свою чергу, не узгоджується з довідкою про склад сім`ї.

Суд першої інстанції встановив, що приведений розрахунок заборгованості за вищевказаний період є арифметично невірним, оскільки, не містить ані тарифів, за якими здійснювалися розрахунки; ані норм, на які здійснюється нарахування, ані відомостей про те, яким чином та на підставі чого здійснювалися перерахунки. Окрім того, вважав, що позивачем безпідставно здійснювалося нарахування спожитих послуг по нормі в той час, коли у домоволодінні не було взагалі зареєстрованих осіб. Розрахунок здійснений із розрахунку на двох осіб тоді, коли у період часу: з вересня 2009 року по 28 січня 2011 року за вказаною адресою не було зареєстрованих осіб взагалі, а з 29 січня 2011 року по 10 квітня 2013 року за вказаною адресою були зареєстровані дві особи ( ОСОБА_13 та ОСОБА_6 ); з 11 квітня 2013 року по 21 липня 2016 року три особи ( ОСОБА_13 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 ); з 22 липня 2016 року по 05 квітня 2017 року чотири особи ( ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_2 ); з 06 квітня 2017 року по 23 вересня 2018 року п`ять осіб ( ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та ОСОБА_14 ); з 24 вересня 2018 року по 04 листопада 2019 року шість осіб ( ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 та ОСОБА_5 ), а з 05 листопада 2019 року по 01 січня 2024 року сім осіб ( ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 ).

Більш того, з вказаного розрахунку не зрозуміло, відносно яких саме двох зареєстрованих осіб він здійснений, що в свою чергу позбавляє суд можливості визначити коло боржників.

Окрім того, розрахунок заборгованості за період часу з грудня 2001 року по червень 2018 року не узгоджується із розрахунком за період часу з липня 2018 року по січень 2024 року (а.с. 13-15), оскільки перший здійснений із розрахунку заборгованості на двох осіб та станом на червень 2018 року має вихідне сальдо 5765,28 грн., тоді як другий складений із розрахунку на сім осіб та має вхідне сальдо на липень 2018 року у розмірі 5765,28 грн. заборгованості, що свідчить про те, що позивач намагається перекласти відповідальність зі стягнення заборгованості, яка утворилася у період з грудня 2001 року по червень 2018 року за двома користувачами наданих позивачем послуг, на інших користувачів, шляхом її перенесення, як вхідного сальдо за липень 2018 року до розрахунку заборгованості за період часу з липня 2018 року по січень 2024 року.

Розрахунок заборгованості за інший період з липня 2018 року по січень 2024 року (а.с. 13-15) здійснений із розрахунку на сім осіб, натомість фактично нарахування здійснені: з липня по вересень 2018 року на одну особу (при тому, що зареєстрованих було п`ять осіб, з 24 вересня 2018 року шість осіб); з жовтня 2018 року по січень 2020 року на двох осіб (при тому, що зареєстрованих було до 04 листопада 2019 року було шість осіб, а з 05 листопада 2019 року сім осіб); а з лютого 2020 року по січень 2024 року на сім осіб, тому суд першої інстанції встановив, що цей розрахунок заборгованості також є арифметично невірним. Окрім цього, з даного розрахунку заборгованості не зрозуміло, яким чином та на підставі чого здійснювали перерахунки та яка сума заборгованості рахується за відповідачами, оскільки станом на січень 2024 року рахунок відповідачів має наступні значення: вхідне сальдо 77039,84; нараховане ЦВП 1678,75; нараховане абонплата 18,54; перерахунок «177,96»; вихідне сальдо 78915,09; інфляція 0; 3% - 0; що загалом не відповідає заявленим вимогам.

Враховуючи, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження належності ОСОБА_1 зазначеного домоволодіння на праві власності, у зв`язку із чим у останнього виник обов`язок утримання майна, або користувачем послуг за вказаною адресою, а інші відповідачі зареєстровані за вказаною адресою в різний період часу, у зв`язку із чим не можуть бути солідарними боржниками зі сплати існуючої заборгованості за період з вересня 2009 року по січень 2024 року, включно, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про безпідставність та незаконність здійснення нарахувань позивачем за послуги з водопостачання та водовідведення по особовому рахунку № НОМЕР_1 відповідно до норм споживання на двох осіб, та необґрунтованості та недоведеності належними, допустимими та достатніми доказами заявленого позову щодо стягнення в солідарному порядку із відповідачів заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено та належним чином надано оцінку обставинам та доказам у справі, зокрема, саме тому факту, що відповідачі фактично проживають за вказаною адресою, отже зобов`язані сплачувати за послуги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки спростовуються змістом статей 12, 13 ЦПК України (змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства), у розумінні яких суд «не з`ясовує» та не збирає докази, а саме сторони повинні зазначити та надати відповідні докази.

Аргументи апеляційної скарги про те, що на підтвердження заборгованості за період з вересня 2009 року по січень 2024 року надано розрахунок заборгованості, що підтверджує наявну заборгованість відповідачів та їх солідарну відповідальність за отримані послуги з водопостачання та водовідведення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, вказані доводи суперечить наявним в матеріалах справи доказам, а судом першої інстанції в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно залишив позов без задоволення щодо стягнення солідарної заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг з водопостачання та водовідведення та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань апеляційна скарга КП Дніпроводоканал ДМР не містить.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна