ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/1024/24 Головуючий суддя І інстанції Бородіна Н. М.
Провадження № 22-ц/818/2879/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 13 травня 2024 року, по справі № 953/1024/24, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

встановив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з покликанням на норму ст. 202 СК України просив суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти в розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і довічно.

Позовна заява мотивована тим, що він є пенсіонером, не працює, його щомісячний дохід складається з пенсії у розмірі 2193,00 щомісяця та отримував у період з 01.05.2023 по 30.09.2023 житлову субсидію у розмірі 441,46 грн., а потім 525,46 грн., має захворювання і оплачує комунальні послуги, проте отриманого ним доходу не вистачає на його необхідні витрати, внаслідок чого він потребує матеріальної допомоги. Відповідачка, яка є його дочкою, є здоровою, працездатною особою, яка отримує дохід та має на праві власності квартиру, яку їй подарував він та дружина, коли мали можливість. В добровільному порядку дочка не допомагає, внаслідок чого він вимушений звернутися у суд про стягнення аліментів.

У письмовому відзиві відповідачка - ОСОБА_2 , та представник у судовому засіданні, проти заявлених вимог заперечували, зазначаючи, що доходи позивача перевищують розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлений законом. При стягненні аліментів враховується можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів. У позивача є друга донька ОСОБА_3 ( вона також співвласник квартири) - до якої ОСОБА_1 не пред`явлено позову про стягнення аліментів. Сама відповідачка знаходиться за кордоном у зв`язку з воєнною агресією РФ, разом із хворою неповнолітньою дитиною - сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . В даних обставинах заробітку ( доходу) в української валюті вона не має. За кордоном ОСОБА_2 отримує допомогу - в статусі тимчасового захисту біженців, інших доходів не має. Також у судовому засіданні представник зазначив, що даний позов виник, після звернення відповідачки у суд про поновлення строку на прийняття спадщини, після смерті матері.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Вказав, що він є пенсіонером та єдиним доходом позивача є пенсія.Відповідачка, яка є його дочкою, є здоровою, працездатною особою, яка отримує дохід та має на праві власності квартиру, яку їй подарував він та дружина, коли мали можливість. В добровільному порядку дочка не допомагає, внаслідок чого він вимушений звернутися у суд про стягнення аліментів.

У письмовому відзиві представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Борисова І.М. просить відмовити у повному обсязі у задоволенні скарги, рішення залишити без змін.

На обгрунтування вказала, що що доходи позивача перевищують розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлений законом. Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 отримує пенсію у розмірі 2193 гривні. Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" з 1 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність складає 2361 грн. На оплату комунальних послуг ОСОБА_1 отримує житлову субсидію в грошовій готівковій формі - на останній період 525,46 гривен на місяць. Також ОСОБА_1 отримує необхідні ліки повністю або частково безкоштовно по програмі «Доступні ліки», що забезпечує повну або часткову оплату вартості деяких лікарських засобів з бюджетних коштів. Крім того, позивач отримує гроші як внутрішньо переміщена особа. Позивач ОСОБА_1 має певний рівень свого матеріального стану, а саме 2193 грн. + 525.46 гри. = 2718.46 грн. - що перевищує розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Щодо витрат на обстеження стану здоров`я позивача ОСОБА_1 - необхідно зауважити, що більша частина анализів зроблена ним в комерційних приватних клініках - ЦМЄИ, Екомед. При цьому - ОСОБА_1 знаходиться на обліку в 27 поліклініці - це державна некомерційна установа, де можно зробити безкоштовні аналізи. Також необхідно відмітити, що від запланованої планової госпіталізації ОСОБА_1 відмовився ( довідка в матеріалах справи).

Стосовно оплат за комунальні послуги. Згідно зі Свідоцтвом про право власності на кв. АДРЕСА_1 - співвласниками даної квартири є 4 особи, але позову до ОСОБА_2 від ОСОБА_1 про стягнення його комунальних витрат- надходило, сплачує він самостійно, не бажає стягнути витрати з інших власників.

Зауважила, що ОСОБА_1 мав можливість сплатити за період з 16.12.2023 р. по 13.02.2024 року за надання йому юридичних послуг юридичною компанією 18000 гривен - саме в той період, коли ним подана позовна заява до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, - 08.02.2024 р.

ОСОБА_2 знаходиться за кордоном у зв`язку з воєнною агресією рф. Вона знаходиться в Королівстві Нідерланди з хворою неповнолітньою дитиною -сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина хворіє на епілепсію в генералізованій формі, потребує постійного нагляду матері у звязку з епідерміческими приступами. В даних обставинах заробітку (доходу) в української валюті вона не має. За кордоном ОСОБА_2 отримує допомогу - в статусі тимчасового захисту біженців, інших доходів не має.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України (в редакції закону, яка діяла на день подання апеляційної скарги з урахуванням пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи» № 3831-IX від 19 червня 2024 року).

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що сторона позивача не надала жодних доказів на підтвердження обставин, з яким закон пов`язує можливість стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

Матеріалами справи підтверджується та встановлено судом, що ОСОБА_1 є пенсіонером та згідно довідки пенсійного фонду отримує пенсію в розмірі 2193 грн. Тобто позивач є непрацездатною особою.

Згідно відповіді на звернення ГУ ПФУ в Харківській області вбачається, що ОСОБА_1 присуджена житлова субсидія в період з 01.05.2023р. по 31.05.2023р. - 441,46 грн. щомісячно, в період з 01.06.20203р. по 30.09.2023р. - 525,46 грн. щомісячно (а.с.16).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Як роз`яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Статтею 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків чинним законодавством не пов`язується з працездатністю дітей і їх можливістю надавати батькам матеріальну допомогу та виникає на підставі сукупності наступних умов:

- походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення);

- непрацездатність матері, батька (тобто вони є особами, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або особами з інвалідністю);

- потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Отже, зобов`язання повнолітніх «дітей» утримувати своїх батьків не виникає в разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. При цьому варто акцентувати увагу на тому, що обов`язок повнолітніх «дітей» не пов`язується з їхньою працездатністю й можливістю надавати батькам матеріальну допомогу (це зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №212/1055/18-ц), хоча, звичайно, цей чинник ураховують при визначенні розміру аліментів відповідно до ч. 1 ст. 205 СК України.

Стаття 202 СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Натомість право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15.

До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд в постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 301/160/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» передбачено, що прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Розмір прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення встановлюється законом про державний бюджет на відповідний рік.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність - 2 093 гривні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено на 2024 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, в розмірі 2 361 гривні.

Співвідношення доходу позивача до встановленого законодавцем розміру прожиткового мінімуму має суттєве значення під час вирішення спору за вимогами, пред`явленими на підставі статей 202, 205 СК України, які визначають підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та порядок визначення розміру присуджених аліментів. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 210/2171/16-ц (провадження № 61-20845св18).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що розмір отримуваної ним пенсії є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат на ліки, харчування.

Доводи апелянта, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано вимоги передбачені ст. 202 СК України та правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №212/1055/18-ц), є необґрунтованими.

Судом враховано вимоги ст. 202 СК України та обов`язок дітей утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Вказано, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Позивач повинен довести необхідність отримання такої допомоги.

Посилаючись на потребу в допомозі від відповідача та недостатність коштів для задоволення своїх потреб, позивач не надав доказів щодо розміру своїх конкретних витрат на забезпечення життєдіяльності.

Обґрунтовуючи свою потребу в матеріальній допомозі позивач вказав лише на низький розмір пенсійного забезпечення та незадовільний стан здоров`я, але в межах предмету доказування позивач не надав відповідних доказів про свої витрати. Тому у суду відсутні підстави для висновку про те, що він дійсно потребує матеріальної допомоги від однієї від своїх дітей.

Відповідно до частини першої статті 76, статті 89 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що є непрацездатною особою, отримує пенсію за віком у розмірі 2193 грн, інших джерел доходу не має. Також посилався на те, що його становище на даний час є вкрай нужденним, оскільки отримуваної ним пенсії недостатньо для її повноцінного існування.

Між тим, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх потреб (витрат), позивачем його процесуального обов`язку (ст.ст. 12, 81 ЦПК України) - не було надано.

Дійсно, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Визначальне значення у контексті обов`язку повнолітніми доньками, синами надавати матеріальну допомогу (аліменти) непрацездатним батькам відповідно до ст. 202 СК України є дійсна нужденність непрацездатних батьків. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу (див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постанові ВС від у справі № 18 листопада 2020 р. у справі № 757/52096/18).

З огляду на вищевказаного, оскільки за наведених обставин позивач дійсно не довів, що він потребує матеріальної допомоги, доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Співвідношення доходу позивача до встановленого законодавцем розміру прожиткового мінімуму має суттєве значення під час вирішення спору за вимогами, пред`явленими на підставі статей 202, 205 СК України, які визначають підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та порядок визначення розміру присуджених аліментів.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 210/2171/16-ц (провадження № 61-20845св18).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Судом було встановлено, що позивач отримує пенсію за віком, однак жодних доказів про розмір пенсійних нарахувань та доказів, які б свідчили про те, що розмір отримуваної пенсії та інших доходів (за наявності) є значно нижчим за розмір його щомісячних витрат, позивачем не надано.

Отже, суд першої інстанції, взяв до уваги обставини, які входять до предмета доказування у справі, надав належну оцінку доказам у справі та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилався як на обґрунтування своїх позовних вимог.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що відмова у позові за його недоведеності не позбавляє позивача повторно звернутися з аналогічним позовом за захистом свого права, з наведенням додаткових аргументів на підтвердження нужденності у отриманні матеріальної допомоги та обґрунтування вимог до відповідного відповідача (відповідачів), згідно до вказаної норми ст. 202 СК України та наведених правових висновків касаційного суду.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 13 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Повний текст судового рішення складений 23 грудня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.