Номер провадження 4-с/754/118/24
Справа № 754/2250/23
У Х В А Л А

Іменем України

25 грудня 2024 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за скаргою Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», суб`єкт оскарження: приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Борейко Максим Валерійович, заінтересована особа: ОСОБА_1 , на дії/бездіяльність органу примусового виконання, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання.

Вимоги скарги заявник мотивує тим, що 06.07.2023 року заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/2250/23 задоволено позов ПрАТ «АК «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у розмірі 55 215,66 грн., 3 % річних в сумі 5 705,59 грн., інфляційних втрат в сумі 31 360,23 грн. та судового збору - 2 684,00 грн., що в загальному розмірі становить 94 965,48 грн. На виконання вищезазначеного заочного рішення 02.04.2024 року Деснянським районним судом м.Києва було видано виконавчий лист. 12.07.2024 року приватним виконавцем Борейком М.В. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо стягнення з боржника на користь стягувача вищевказаної заборгованості. Однак, 12.11.2024 року приватним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі смертю боржника 18.09.2024 року (актовий запис № 1105 від 19.09.2024 року).

Заявник вважає, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 12.11.2024 року є передчасною, винесеною з порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження», та такою, що підлягає скасуванню, оскільки правовідносини між стягувачем та боржником допускають правонаступництво, так як є зобов`язанням із сплати грошових коштів, а приватним виконавцем не вчинено дій щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну померлого боржника, як сторони виконавчого провадження, його спадкоємцями та не вчинено дій щодо заміни сторони виконавчого провадження правонаступником і передчасно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

На підставі викладеного, заявник просить:

- визнати дії приватного виконавця Борейка М.В. з винесення постанови від 12.11.2024 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 неправомірними;

- скасувати постанову від 12.11.2024 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання заочного рішення Деснянського районного суду м.Києва від 06.07.2023 року у справі № 754/2250/23;

- зобов`язати приватного виконавця Борейка М.В. відновити виконавчі дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 та вжити належних і повних дій для виконання рішення суду.

13.12.2024 року до суду надійшли заперечення приватного виконавця Борейка М.В. на скаргу, в яких він просить відмовити в задоволенні вимог ПрАТ «АК «Київводоканал», вказуючи на відсутність в його діях порушень ЗУ «Про виконавче провадження».

В судове засідання представник заявника та суб`єкт оскарження не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Боржник ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст. 247 ч 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 06.07.2023 року у справі № 754/2250/23 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у розмірі 55 215,66 грн., 3 % річних в сумі 5 705,59 грн., інфляційних втрат в сумі 31 360,23 грн. та судового збору - 2 684,00 грн., що в загальному розмірі становить 94 965,48 грн.

02.04.2024 року Деснянським районним судом м.Києва на виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист.

12.07.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Борейком М.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа.

12.11.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Борейком М.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.3 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки в ході здійснення виконавчого провадження встановлено, що боржника визнано померлим, що підтверджується актовим записом про смерть № 1105 від 19.09.2024 року.

Заявник звернувся до суду з даною скаргою, вважаючи що приватним виконавцем допущено порушення ЗУ «Про виконавче провадження».

Суд вважає, що доводи заявника знайшли своє підтвердження, в той час, як відхиляє заперечення приватного виконавця, з огляду на наступне.

За правилами статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до статті 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Згідно частин другої, третьої статті 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) вважається сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконання судового рішення є невід`ємною та заключною частиною судового процесу, яка поєднана із попередніми єдиною та основною метою всього судочинства, яке полягає у захисті прав і охоронюваних законом інтересів осіб.

Згідно із частиною першою та другою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Смерть боржника слід розглядати як вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження.

Відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї зі сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до статті 442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особи).

Виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, зокрема у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону (пункт 5 частини першої статті 34 Закону про виконавче провадження).

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника (пункт 3 частини першої статті 39 Закону про виконавче провадження).

Положення щодо закінчення виконавчого провадження у разі смерті боржника (пункт 3 частини першої статті 39 Закону про виконавче провадження) слід розуміти так, що вони стосуються, зокрема, випадків, коли правовідносини не допускають правонаступництва (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 (провадження № 14-11цс22)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У разі смерті фізичної особи-сторони виконавчого провадження виконавець повинен перевірити, чи допускають відповідні правовідносини правонаступництво, чи ні. Якщо ж виконавче провадження було закінчене виконавцем, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника, і виконавець при цьому не врахував відповідні вимоги чинного законодавства щодо можливого правонаступництва боржника, постанову про закінчення виконавчого провадження можна оскаржити в судовому порядку. У разі задоволення скарги можна вирішувати питання щодо заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20), від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 (провадження № 14-11цс22)).

Статтею 1218 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб (частина перша статті 1281 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

У даному випадку спірні правовідносини допускають правонаступництво, а тому у виконавця не було підстав для закінчення виконавчого провадження через смерть боржника і він зобов`язаний був зупинити виконавче провадження та вирішити питання про залучення правонаступників.

Наведене свідчить про невідповідність постанови про закінчення виконавчого провадження положенням ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку із чим скарга підлягає задоволенню в частині скасування оскаржуваної постанови.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно ч. 1 ст. ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Також, у Постанові від 16.11.2022 року у справі № 910/7310/20 ВП ВС зробила висновок щодо можливості застосування судом такого способу захисту порушених прав сторін виконавчого провадження як скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки після її скасування виконавче провадження в силу частини першої статті 41 Закону № 1404-VIII підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного судового рішення.

Таким чином, достатнім та ефективним способом захисту у даному випадку є скасування постанови приватного виконавця. Оскільки обов`язок виконавця відновити виконавче провадження після скасування судом постанови про закінчення виконавчого провадження прямо передбачено законом, що має наслідком відновлення виконавчих дій, а також встановлено прямий обов`язок виконавця щодо вжиття належних та повних дій для виконання рішення суду, то суд дійшов висновку про те, що вимога заявника про зобов`язання виконавця до відновлення виконавчих дій та вжиття належних і повних дій для виконання рішення суду є передчасною та задоволенню не підлягає. Також, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання дій приватного виконавця неправомірними, оскільки це не є належним та ефективним способом захисту прав.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, повно та всебічно дослідивши надані суду докази, суд вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з вищенаведених підстав.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал», суб`єкт оскарження: приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Борейко Максим Валерійович, заінтересована особа: ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання- задовольнити частково.

Скасувати постанову приватного виконавця Виконавчого округу м. Києва Борейка Максима Валерійовича від 12.11.2024 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06.07.2023 року у справі № 754/2250/23.

В задоволенні інших вимог скарги - відмовити.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст скарги складено та підписано 25 грудня 2024 року.

Суддя: