01.02.2024 Провадження по справі № 2/940/29/24
Справа № 940/973/23
РІШЕННЯ

Іменем України

01 лютого 2024 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

представника позивача Порхун О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на майно за набувальною давністю,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю (будинок пекарні), площею 39,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтуванняпозову зазначає, що з 2004 року він безперервно та відкрито володіє нежитловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Так як власників у цього приміщення не було, а воно знаходиться поруч з його будинком, тому він почав його використовувати як склад для речей, доглядати за ним, проводити поточні ремонти. Проте, коли в 2023 році позивач вирішив приватизувати дане приміщення та звернувся до КП «Тетіївське БТІ» для виготовлення технічного паспорту, йому повідомили, що на вказане приміщення заведена інвентаризаційна справа, в якій є технічний паспорт та рішення Тетіївського районного суду Київської області від 15.05.2002 року про передачу в натурі у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 будинку пекарні, 1983 року будівництва. З метою вирішення даного питання позивач звернувся до власників приміщення та їх спадкоємців, на що останні повідомили йому, що відмовляються переоформляти дане приміщення на себе, щоб в подальшому здійснити його продаж позивачу, проте жодних претензій на дане приміщення не мають.

За даних обставин позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 04.09.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 27.11.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилися, надали через канцелярію суду заяви, в яких просили розгляд справи здійснювати за їхньої відсутності, позовні вимоги визнають.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_2 дійсно відкрито, безперервно володіє, користується нежитловою будівлею (будинок пекарні) за адресою: АДРЕСА_1 , на протязі 19 років, доглядає за нею, прибирає, проводить поточні ремонти.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки № 324 від 08.08.2023 року виданої КП «Тетіївське БТІ» станом на 31.12.2012 року право власності на нежитлову будівлю (будинок пекарні), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в БТІ не зареєстровано (а. с. 8-13).

З виписки Денихівського старостинського округу виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 95 від 03.08.2023 року, встановлено, що згідно запису в погосподарській книзі № 3 Голодьківської сільської ради на 2016-2023 роки під № 0230 за ОСОБА_2 рахується нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (1983 року забудови). Дане нежитлове приміщення розташоване на не приватизованій (комунальної форми власності) земельній ділянці (а. с. 14).

Згідно довідок № 395 та № 396 виданих 03.08.2023 року Денихівським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради ОСОБА_2 з 2004 року користується нежитловим приміщенням - будинок пекарні (1983 року забудови), площею 39,5 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 15-16).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року (надалі - Постанова), відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови).

Так, звертаючись до суду позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, позивач зазначив, що з 2004 року він безперервно та відкрито володіє нежитловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та вважає, що внаслідок відкритого, безперервного володіння зазначеним приміщенням, має право на нього в силу положень статті 344 ЦК України.

Ці обставини визнані відповідачами, про що зазначено у заявах від 03.10.2023 року, 20.10.2023 року та 01.11.2023 року (а. с. 45. 48, 90, 128).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Беручи до уваги пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , а також те, що позивач добросовісно заволодів нежитловою будівлею (будинок пекарні), площею 39,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та продовжує протягом дев`ятнадцяти років відкрито, безперервно та добросовісно користуватися нею, а в позасудовому порядку відсутні підстави для оформлення права власності на дану будівлю, жодних спадкоємців, які б претендували на зазначене майно судом не встановлено, відтак ці обставини, на переконання суду, є достатніми підставами для набуття позивачем ОСОБА_2 права власності на зазначену нежитлову будівлю за набувальною давністю.

Отже, з огляду на наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених вимог, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 15, 16, 328, 344 Цивільного кодексу України, статтями 3, 10, 12, 81, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на майно за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю (будинок пекарні), площею 39,5 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 09 лютого 2024 року.

Суддя С.В. МАНДЗЮК