Номер провадження: 22-ц/813/5377/24
Справа № 513/228/24
Головуючий у першій інстанції Рязанова К.Ю.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Саратського районного суду Одеської області від 15 квітня 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Голотова Маріанна Миколаївна звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заява обґрунтована тим, що при оформлені документів на постійний догляд за своїм батьком, який потребує через поганий стан здоров`я та інвалідність, заявник виявив розбіжності в написанні прізвищ заявника та його батька, а саме у свідоцтві про народження заявника, анкетні дані заявника зазначені російською мовою як « ОСОБА_4 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , та анкетні дані батька зазначено як « ОСОБА_5 ». Проте, згідно паспорту заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (як зазначено в свідоцтві про народження) серії НОМЕР_1 , виданого Саратським РВ УМВС України в Одеській області 11 лютого 2004 року, прізвище, ім`я по батькові заявника українською мовою зазначено як « ОСОБА_1 ». Проте в паспорті батька заявника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_2 , виданого Саратським РВ УМВС України в Одеській області, 16 січня 2015 року, його анкетні дані українською мовою зазначено як « ОСОБА_3 ».

Таким чином, у зв`язку з тим, що на даний час заявник не може скористуватись своїм правом на оформлення документів щодо постійного догляду зі своїм батьком, який той потребує через поганий стан здоров`я та інвалідність, єдиним засобом відновлення його порушених прав є отримання відповідного судового рішення.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 15 квітня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника адвоката Голотової Маріанни Миколаївни, заінтересована особа: ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Саратського районного суду Одеської області від 15 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити та встановити факт родинних відносин, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що посилання суду першої інстанції на те, що «на час звернення до суду і батько, і син є живими. Заявник у заяві зазначив мету звернення з метою оформлення спадкових справ, однак батько заявника живий…». Проте таке посилання суду є хибним. Жодного слова в позовній заяві не має про необхідність оформлення спадкової справи. І це дійсно неможливо, адже батько є живий. Таким чином суд відмовив заявнику з підстав, не визначених в позовній заяві. Крім того суд зазначив, що «звертаючись до суду з даною заявою, заявник не зазначив, з яких причин неможливо внести відповідні зміни в актові записи про народження, з метою вірного зазначення прізвища заявника, не надав довідку органів реєстрації актів цивільного стану про неможливість внесення виправлень у записи актів цивільного стану. У заяві про усунення недоліків заявник вже зазначає, що порушення відбулось під час звернення до нотаріуса при оформленні договору дарування, щодо визначення розміру податку та виправлення помилки іншим шляхом створить незручності для інших осіб. Разом з тим, суд вже зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника». І знов такі посилання суду є хибними. Заявник зазначив, що саме його права (а не права інших осіб) порушуються при укладанні договору дарування нерухомого майна від батька на його користь. Саме він є тією особою, яка повинна довести у нотаріуса 1 ступень спорідненості, щоб до нього було застосовано пільги з оподаткування. Відмовляючи у задоволені позову, суд 1 інстанції зазначає, що належним способом захисту прав заявника є звернення до органів реєстрації актів цивільного стану з метою внесення виправлень у записи актів цивільного стану, зокрема у паспорт. Проте суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах цивільного стану (п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України, п.7 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»). Також зазначає, що заявник отримав паспорт із зазначенням фамілії «Граматик» в 2004 році. З того часу він отримав документи про вищу освіту, одружився і дружина взяла його фамілію, отримав права на керування транспортним засобом, придбав сумісне майно у вигляді автомобілю із оформленням на дружину на фамілію «Граматик» (усі документи було надано до суду). Таким чином запропонований судом спосіб захисту прав, такий як виправлення фамілії в паспорті, призведе ще до більшого порушення прав заявника. Необхідно буде доводити належність заявнику всіх отриманих за 20 років документів на ім`я « ОСОБА_6 », якщо він змінить фамілію на « ОСОБА_6 ». Очевидно, що такий спосіб захисту призведе до вкрай негативних наслідків для заявника та інших осіб, з огляду на що не є ефективним. Єдиним розумним та ефективним справедливим способом захисту в даному випадку є саме встановлення факту родинних відносин між заявником та його батьком.

Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи на 03.12.2024 року о 14:00 годині, заінтересована особа - ОСОБА_3 не з`явилась, причини неявки не повідомила, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотала, заяв про відкладення розгляду справи не подавала.

Присутня у судовому засіданні, призначеному на 03.12.2024 року о 14:00 годині, представник заявника - адвокат Голотова М.М., не заперечувала проти розгляду справи за фактичною явкою.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту родинних відносин, а саме, те що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції виходив з того, що заявником належними та допустимим доказами не доведено, що встановлення факту родинних відносин між ним та його батьком неможливо в позасудовому порядку, зокрема шляхом внесення відповідних виправлень до документів, які посвідчують їх родинні стосунки чи особистих документів, а також, що даний факт має для заявника юридичне значення, зважаючи на те, що заявником не зазначено заінтересовану в якій буде реалізовувати рішення про встановлення факту родинних відносин.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що з копії паспорту громадянина України НОМЕР_1 , виданого 11 лютого 2004 року Саратським РВ УМВС України в Одеській області, вбачається, що прізвище, ім`я, по батькові заявника - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як встановлено з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 10 червня 1987 року Колеснінською сільською радою Саратського району Одеської області, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , запис зроблений російською мовою.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , 31 січня 1982 року, ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_8 , запис зроблений російською мовою.

ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками є: ОСОБА_3 , та ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого повторно 13 червня 2021 року Саратським відділом державної реєстрації акта цивільного стану у Білгород-дністровського районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Як видно з копії паспорту громадянина України НОМЕР_2 , виданого 16 січня 2015 року Саратським РС ГУ ДМС України в Одеській області, прізвище, ім`я, по батькові батька заявника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

За змістом ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Тобто, в порядку окремого провадження дійсно може бути встановлений факт родинних відносин між фізичними особами, однак родинними стосунками (у праві) є кровний зв`язок між людьми (або кровне споріднення), з наявністю якого закон пов`язує виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків.

Виходячи з вимог Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України поняттями «родичі», «родинні стосунки» охоплюється коло осіб, які пов`язані між собою певним ступенем споріднення. Такими особами можуть бути близькі родичі за походженням, зокрема, батьки, діти, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, брат та сестра (повнорідні і неповнорідні), двоюрідні брати та сестри, тітка, дядько, племінниця, племінник. Усиновлений та усиновлювач прирівнюються до родичів за походженням.

Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

В порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц (провадження № 14-139цс18) та постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17 (провадження № 14-610цс18).

Визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний.

Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 139/122/14-ц (провадження № 61-3238св22) вказано, що під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право.

Відмовляючи у задоволенні заяви , суд першої інстанції, дійшов висновку про те, що:

- значення правильного визначення заінтересованих осіб і притягнення їх до участі в розгляді справ даного виду провадження полягає в тому, що лише за участі заінтересованих осіб можна встановити наявність або відсутність у даній справі спору про право, об`єктивно розглянути всі подані заявником докази тощо.

- не встановлення кола заінтересованих осіб призводить до позбавлення можливості їх вступити в процес для захисту своїх охоронюваних законом інтересів, внаслідок чого не одержують всебічного з`ясування всі фактичні обставини справи.

- однак, заявник в залежності від остаточної мети встановлення юридичного факту, не визначив організацію чи установу (заінтересовану особу), в якій заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту родинних відносин, а лише зазначив заінтересованою особою батька.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони не відповідають нормам права, які підлягають застосуванню.

Суди мають встановлювати, між ким існує спір, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним (див. постанови Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц, від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц, від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19 (провадження № 61-13709св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 554/10125/20 (провадження № 61-12758св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 759/12740/21 (провадження № 61-126св22)).

Так, суд першої інстанції, якщо вважав, що тут наявний спір про право, мав би встановити в оскаржуваному судовому рішенні, хто є заінтересованою особою в даній справі, яка би оспорювала факт родинних відносин та право ОСОБА_1 на встановлення цього факту. Тобто суд вдався до гіпотетичного існування спору про право, але воно повинно бути реальним, та прямо вбачатись із заяви про встановлення факту.

Звертаючись із заявою про встановлення факту ОСОБА_1 , та зазначаючи в заяві заінтересованою особою - ОСОБА_3 , обґрунтовує її, що розбіжність в анкетних даних заявника та його батька, а саме в зазначені їх прізвищ в свідоцтві про народження заявника, призводить до чисельних порушень прав, які пов`язані із необхідністю доведення родинних відносин заявника і своїм батьком.

Так, з матеріалів справи встановлено, що метою встановлення заявленого факту є застосування передбачених законодавством податкових пільг при укладенні договору дарування нерухомого майна на користь заявника, оскільки у листі - відмові нотаріуса зазначено, що відповідно до ст.174 Податкового кодексу за нульовою ставкою буде оподатковуватись дохід, отриманий від прийняття у дар майна фізичними особами, які є родичами першого або другого ступеня споріднення. Такі особи звільнені від сплати податку 5% від вартості нерухомого майна та військового збору 1,5% від вартості майна при отримані в дар нерухомого майна. Якщо ж обдаровуваний не є членом сім?ї дарувальника першого або другого ступенів споріднення, то отримана в дар нерухомість підлягає оподаткуванню та відповідно до ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» необхідно отримати послуги експерта з оцінки майна, що також тягне за собою певні матеріальні витрати. Особами, відповідальними за сплату податку до бюджету є обдаровані, які отримали подарунок, тобто в даному випадку такою особою є заявник. В разі ж доведеності факту 1 ступеню спорідненості між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 заявник звільняється від такого обов`язку.

Тобто, як вбачається з вищенаведеного листа-відмови нотаріуса у застосуванні податкових пільг при укладенні договору дарування нерухомого майна зачіпаються права та інтереси заявника, тому що з наданих ОСОБА_1 документах на підтвердження факту родинних відносин вбачається різне (відмінне) написання його (заявника) прізвища « ОСОБА_6 » та прізвища ОСОБА_3 , який як стверджує заявник і не заперечує сам ОСОБА_3 є батьком заявника.

Відмінність лексичного написання прізвища заявника та особи, яку він позиціонує, як свого батька, виникла під час перекладу українською мовою з російської, що в решті і спричинило відмову у здійсненні нотаріальних дій - посвідченні договору дарування нерухомого майна за нульовою ставкою через недоведеність їх кровного споріднення, як сина і батька.

Щодо висновків суду першої інстанції про можливість встановлення родинних відносин між ним та його батьком в позасудовому порядку.

Аналіз правових норм які регулюють спірні правовідносини свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.

Разом з тим, згідно змісту заяви ОСОБА_1 не оскаржує відмову відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку.

Згідно з положеннями частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства, встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

У той же час перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Статтею 19 ЦПК України визначені справи, що відносяться до юрисдикції загальних судів. У частині першій цієї статті встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У частині сьомій вказаної статті регламентовано, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Тлумачення наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.

Зазначений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду за наслідками розгляду 18 січня 2024 року справи №560/17953/21 (провадження №11-150апп23).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц(провадження №14-505цс19), та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

У зв`язку з викладеним єдиним ефективним способом захисту у даній справі є звернення до суду в порядку окремого провадження за правилами ЦПК України, а в позасудовому порядку, в якому заявник вже отримав відмову, не призведе до належного відновлення порушеного права, у разі оскарження відмови до судів адміністративної юрисдикції.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що факт того, що заявник - ОСОБА_1 та заінтересована особа - ОСОБА_3 є сином та батьком відповідно, підтверджується обсягом наданих заявником письмових доказів, та з яких вбачається наявності між ними родинних стосунків.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, та висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 15 квітня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин - задовольнити.

Встановити факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , - як рідного сина та батька.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 23.12.2024 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова