КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 366/967/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» на рішення Іванківського районного суду Київської області від 20 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Корчкова А.А. у смт. Іванків у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» про стягнення несплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, збільшивши позовні вимоги в травні 2024 року, просив стягнути ДСП «Північна Пуща» на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 44318,73 грн., а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, 12000 грн. моральної шкоди, 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, 1211,20 грн. судового збору.

Позов мотивував тим, що перебував у трудових відносинах з ДСП «Північна Пуща» та був звільнений в зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників 05 лютого 2024 року. Під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 40346 грн., що підтверджується розрахунковим листком за січень 2024 року, в якому зазначено наявність боргу за підприємством в такій сумі. Враховуючи несплату заробітної плати, йому завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, позбавленні спокою, нормальних життєвих зв`язків, а також протиправні дії відповідача змусили його докладати додаткових зусиль для судового захисту порушених прав і їх відновлення. Зазначив, що є багатодітним батьком, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей і дружину, а тому затримка у виплаті заробітної плати суттєво впливає на організацію нормальних життєвих зв`язків, він був вимушений позичати кошти, що потягло за собою нераціональне витрачання життєвого часу та обумовило необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Вважав, що справедливим і розумним буде визначити розмір моральної шкоди 12000 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 20 червня 2024 року позов частково задоволено, стягнуто з ДСП «Північна Пуща» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 39406,07 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 47946,12 грн., моральну шкоду 2000 грн., в решті позову відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1711,60 грн. та судовий збір в розмір 565,27 грн., а також в дохід держави судовий збір в розмірі 1076,75 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, але не більше, ніж на один місяць.

Відповідач ДСП «Північна Пуща», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 47946,12 грн., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив змінити рішення Іванківського районного суду Київської області від 20 червня 2024 року, зменшивши стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 47946,12 грн. до 3000 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив правові висновки Верховного Суду від 01 лютого 2023 року в справі № 454/1068/20 про те, що механізм компенсації може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відзначав, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Вказував, що критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, у якій вказано, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Наголошував, що призначена для стягнення грошова сума є непропорційною, адже є більшою порівняно із заборгованістю по заробітній платі. В даному випадку суд першої інстанції при застосуванні норм ст. 116, 117 КЗпП України не врахував висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц. При розрахунку середнього заробітку суд не керувався встановленими Великою Палатою Верховного Суду критеріями, що простежується з мотивувальної частини рішення.

Наводив зміст постанов Верховного Суду від 31 травня 2023 року в справі № 757/74831/17-ц, від 01 лютого 2023 року в справі № 454/1068/20, у яких Верховним Судом було залишено в силі постанову суду апеляційної інстанції, якою зменшено розмір стягнутої судом першої інстанції з роботодавця на користь звільненого працівника суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вказував, що присуджена судом до стягнення сума 47946,12 грн. є неспівмірною до 1) розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні належних сум; 2) періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; 3) підстав, з якими була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 4) ймовірному розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

В даній справі судом безпідставно і довільно розраховано таку суму, яка є неспівмірною з окладом позивача та загальною сумою боргу по заробітній платі, періодом затримки розрахунку, поважними обставинами непереборної сили, які зумовили виникнення такої заборгованості з боку відповідача. Крім того, судом не враховано, що така неспівмірність може суттєво погіршити економічну активність відповідача та унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

Повідомляв, що ДСП «Північна Пуща» є боржником у зведеному виконавчому провадженні № 70792553, в рамках якого на момент подання цієї скарги є відкритими 88 виконавчих провадження, більша частина з яких стосується заборгованості по заробітній платі. Вказані дані є публічно доступними, оскільки містяться в Автоматизованій системі виконавчих проваджень. В рамках виконавчого провадження № 70792553 постановою від 25 червня 2024 року на кошти підприємства було накладено арешт, що суттєво ускладнює для підприємства ведення господарської діяльності. Постановою державного виконавця від 22 липня 2024 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно підприємства на суму стягнення 13 022 282,49 грн. В той же час відповідач докладає усіх можливих зусиль для погашення грошових зобов`язань перед кредиторами, зокрема 44 виконавчих провадження, відкритих по 13 листопада 2023 року, було завершено. З виконавчих проваджень, що були відкриті в 2024 році, на момент подачі цього клопотання завершено 48, при цьому 91 залишаються відкритими. Згідно фінансової звітності за 2023 рік дохід підприємства склав 15 083 000 грн., чистий прибуток -3 109 000 грн. при зобов`язаннях 97 728 000 грн.

Вказував, що внаслідок військової агресії рф проти України ДСП «Північна Пуща» зазнало значних збитків, зокрема під час окупації було здійснено знищення матеріально-технічної бази підприємства, викрадено та знищено всю офісну оргтехніку, допоміжне обладнання, транспортні засоби тощо. Підприємству були спричинені збитки в особливо великих розмірах. За цими фактами проводяться досудові розслідування у кримінальних провадженнях.

Посилався на ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно яких роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили.

Зазначені обставини, зокрема тимчасова окупація зони відчуження, є загальновідомими, що підтверджується також нормативно-правовими актами, зокрема Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року. Таким чином, вважав, що ДСП «Північна Пуща» звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, оскільки він пропущений внаслідок бойових дій. Адміністрація підприємства намагається, не дивлячись на скрутні умови в країні, виконувати своїх зобов`язання щодо першочерговості сплати заробітної плати працівникам підприємства.

Вказував, що через вищевикладені обставини, ведення господарської діяльності відповідача суттєво ускладнене, а враховуючи недостатність бюджетного фінансування з одночасною необхідністю погашати численні зобов`язання перед кредиторами, ДСП «Північна Пуща» має обґрунтований законний інтерес в співмірному та пропорційному нарахуванні нових грошових зобов`язань. Таким чином, у разі покладення на відповідача надмірного та необґрунтованого фінансового тягаря, це може призвести до накопичення нових боргів по заробітній платі перед іншими працівниками і, як наслідок, виникнення нових судових спорів, ускладнить виконання судових рішень, які вже набрали законної сили.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення несплаченої заробітної плати та моральну шкоду, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивача всупереч вимогам ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України відповідачем не було виплачено йому нараховану заробітну плату в розмірі станом на 23 квітня 2024 року становить 39 406,07 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Оскільки судом встановлено наявність порушень прав з боку відповідача щодо виплати належних сум заробітної плати при звільненні позивача, тому заявлену вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд визнав обґрунтованою та доведеною. Проте, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд вважав за необхідне визначити до стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

У наведеній частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується та не є предметом апеляційного перегляду.

Також судом першої інстанції задоволено позов в частині стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі в розмірі 47946,12 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що оскаржується ДСП «Північна Пуща», відповідає вказаним вимогам закону, виходячи із такого.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував в трудових правовідносинах з відповідачем ДСП «Північна Пуща» та був звільнений в зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників 05 лютого 2024 року на підставі наказу № 54/ос від 18 січня 2024 року (а. с. 6).

Згідно розрахункового листка ОСОБА_1 за грудень 2023 року, виданого ДСП «Північна Пуща», борг за підприємством на кінець місяця зазначено в розмірі 39406,06 грн. (а. с. 7), за січень 2024 року борг за підприємством становив на кінець місяця 40346,98 грн. (а. с. 8).

Згідно довідки ДСП «Північна Пуща», середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1175,15 грн. (а. с. 53).

Згідно довідки ДСП «Північна Пуща» від 24 квітня 2024 року № 175, станом на 23 квітня 2024 року сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі, починаючи з жовтня 2021 року, складає 39406,07 грн. (а. с. 34).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ДСП «Північна Пуща» надано нові докази, а саме копії постанов про накладення арешту на майно боржника у виконавчому провадженні ВП № 74441188 від 25 червня 2024 року, копію постанови про накладення арешту на майно боржника від 22 липня 2024 року.

В клопотанні про приєднання даних доказів відповідач вказував, що необхідність в долученні даних доказів постала лише після ознайомлення з повним текстом рішення суду першої інстанції, адже лише після такого ознайомлення відповідач виявив невзяття судом першої інстанції до уваги обставин, на які ДСП «Північна Пуща» посилалося як на підставу своїх заперечень. До того ж відзив відповідача було направлено до суду 25 квітня 2024 року, тобто до винесення державним виконавцем цих постанов. Натомість з тих пір фінансовий стан відповідача погіршився, зобов`язань та обмежень стало більше, підтвердженням чого слугують вказані постанови.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Саме лише посилання відповідача на те, що він був переконаний у достатності наданих разом з позовом доказів, яким судом першої інстанції було надано іншої оцінки, ніж очікував відповідач, не свідчить про неможливість надання ним нових доказів раніше.

Крім того, відповідачем надано докази, які не існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції та не досліджувалися ним, що прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду в постановах від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21), в яких зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Таким чином, апеляційний суд не приймає нові докази, надані додатково відповідачем на обґрунтування своїх вимог.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У статті 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні - у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року справі № 755/12623/19).

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Верховним Судом було вироблено підхід, при якому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №201/8088/21 (провадження № 61-5189св23) та від 22 лютого 2024 року у справі № 754/9761/21 (провадження № 61-11081св23).

З урахуванням встановлених обставин справи суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2024 року по день ухвалення рішення судом 20 червня 2024 року. Вказаний період є правильним і відповідачем в апеляційній скарзі не заперечується.

Розмір середньоденної заробітної плати позивача судом визначено на підставі довідки ДСП «Пуща-Водиця», згідно якої середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1175,15 грн. (а. с. 53).

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що з наступного дня за днем звільнення (06 лютого 2024 року) до ухвалення рішення у справі (20 червня 2024 року) пройшло 136 днів, отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день ухвалення рішення судом, складає 159 820,40 грн. (1 175,15 х 136 календарних днів).

При цьому суд першої інстанції, враховуючи правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, вважав, що заявлений до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку обрахований судом у розмірі 159 820,40 грн. є неспівмірним із окладом позивача та загальною сумою боргу у розмірі 39 406, 07 грн.

Крім того, суд першої інстанції врахував доводи відповідача, викладені у відзиві щодо значних втрат підприємства у зв`язку з початком збройної агресії російської федерації проти України та його перебування в окупації, і що стягнення такої суми коштів може унеможливити виконання відповідачем, як роботодавцем, певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам та суттєво погіршити економічну активність відповідача.

Беручи до уваги фінансове становище відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку до 30 % від встановленого судом середнього заробітку, застосувавши принцип співмірності та враховуючи справедливий та розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Враховуючи вищевикладене, не підтверджуються змістом мотивувальної частини рішення суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не керувався критеріями, визначеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, безпідставно та довільно розрахував суму, яка є неспівмірною з окладом позивача та загальною сумою боргу по заробітній платі, періодом затримки розрахунку, поважними обставинами непереборної суми, які зумовили виникнення такої заборгованості з боку відповідача; не врахував, що така неспівмірність може погіршити економічну активність відповідача та унеможливити виконання роботодавцем зобов`язань з виплати заробітної плати іншим працівникам; не врахував таку обставину, як фінансовий стан відповідача, який є боржником у зведеному виконавчому провадженні № 70792553 в рамках якого є відкритими 88 виконавчих проваджень, та якому завдано збитків в особливо великих розмірах внаслідок військової агресії рф проти України.

При цьому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 47946,12 грн. лише у 1,2 рази перевищує розмір заборгованості по заробітній платі 39406,07 грн., а відтак не можна погодитися з доводами апеляційної скарги, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, присуджений судом, є неспівмірним до розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні належних сум; періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості; підстав, з якими була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірному розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Апеляційний суд звертає увагу, що критеріями, визначеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, які застосовуються судами при вирішенні питання про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, не передбачено, що розмір цієї суми обов`язково має бути меншим основної суми боргу по заробітній платі, яка стягнута судом.

Апеляційний суд зауважує, що наявність відкритих виконавчих проваджень щодо боржника ДСП «Північна Пуща», на що він посилався в апеляційній скарзі, не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, враховуючи також те, що більшість з них пов`язані із порушенням трудових прав працівників підприємства - несвоєчасною виплатою заробітної плати.

Апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року в справі № 757/74831/17-ц, від 01 лютого 2023 року в справі № 454/1068/20, у яких Верховним Судом було залишено в силі постанову суду апеляційної інстанції, якою зменшено розмір стягнутої судом першої інстанції з роботодавця на користь звільненого працівника суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, з огляду на те, що рішення суду першої інстанції в даній справі, яким також було зменшено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, даним правовим висновкам не суперечить.

Посилання ДСП «Північна Пуща» на те, що строки оплати праці пропущені саме внаслідок бойових дій на території України, жодними доказами не підтверджені. Крім того, згідно з довідкою від 24 квітня 2024 року № 175 (а. с. 34), заборгованість по невиплаченій заробітній платі мала місце ще до початку бойових дій, а саме жовтні, листопаді і грудні 2021 року. Відповідно відсутні підстави стверджувати, що відповідач звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 20 червня 2024 року в частині стягнення з Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 47946,12 грн. залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.