Провадження №2-о/524/354/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2024

Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі:

Головуючого судді Ковальчук Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Воблікової І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Лисичанська міська військова адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області, про встановлення факту, що має юридичне значення ,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 (далі заявник, ОСОБА_1 ), в інтересах якої діє представник адвокат Ковальчук О. М., звернулася до суду із зазначеною заявою, у якій просила встановити факт володіння часткою квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 46 кв. м. на праві спільної сумісної власності разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ні підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 1995 року та розпорядження від 28 грудня 1995 року № 89.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 1995 року разом з чоловіком та сином є співвласником частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з військовою агресією рф проти України та повномасштабним вторгненням рф на територію України, м. Лисичанськ Луганської області є тимчасово окупованою територією, а заявник проживає в м. Кременчуці та є внутрішньо-переміщеною особою. Оскільки Лисичанське КП «БТІ» відомості щодо права власності на вищезазначену квартиру не вносило, заявниця звернулася до Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області з метою реєстрації права власності, однак отримала відмову у проведенні реєстраційної дії у зв`язку з відсутністю письмових документів на підтвердження права власності на майно, оскільки наразі відсутній доступ до архівів Лисичанського бюро технічної інвентаризації.

Ухвалою від 20 листопада 2024 року суд прийняв заяву до розгляду, відкрив провадження та призначив судове засідання для розгляду справи.

Заявник у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою, у якій заяву підтримала в повному обсязі та просила проводити судовий розгляд справи без її участі. Представник заявника заяву підтримав у повному обсязі.

Заінтересовані особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їй участі, проти задоволення заяви не заперечували.

Представники заінтересованих осіб Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області та Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області у судове засідання не з`явилися, про дату та час проведення судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного документу в кабінет користувача підсистеми «Електронний суд», з заявами, клопотаннями не зверталися.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Як убачається зі змісту частини другої статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд дійшов наступним висновків.

Суд установив, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 1995 року квартира, що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , а також членам його родини ОСОБА_1 (дружині) та ОСОБА_3 (сину). Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 46 кв. м., відновна вартість на момент приватизації 80500 карбованців. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 28 грудня 1995року № 89 (а. с. 7).

Відповідно до технічного паспорту, складеного директором Лисичанського малого державного комунального підприємства «Інвентарізатор» ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_2 ; документом, що підтверджує право власності є свідоцтво про право власності на житло, видане 29 грудня 1995 року АО «Лисичанськнафтооргсинтез», рішення № 89 (а. с. 8).

Згідно з рішенням про відмову у проведенні реєстраційних дій № 75201141 від 24 вересня 2024 року, прийнятим державним реєстратором прав на нерухоме майно Гарник Світланою Юріївною, підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно. Зі змісту рішення вбачається, що оскільки державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно до 2013 року здійснювало бюро технічної інвентаризації, державним реєстратором був направлений запит до Лисичанської міської військової адміністрації з метою встановлення наявності чи відсутності державної реєстрації права власності на квартиру. Отримано відповідь, відповідно до якої реєстраційні справи до 24 лютого 2022 року не були оцифровані, зберігалися у приміщенні ЛКП «БТІ» у паперовій формі та до моменту окупації 03 липня 2022 року з міста Лисичанська не евакуйовані, підприємство діяльності на підконтрольній Україні території не провадить (а. с. 10).

Окрім цього, як убачається з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 905288 від 14 листопада 2024 року ОСОБА_1 з 14 травня 1992 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . (а. с. 14).

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі статтею першою Протоколу 1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. У таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа квартира належала їй на праві власності. Заяви про встановлення факту володіння будинком на праві власності не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, якщо будівництво не було закінчено і будинок не був прийнятий в експлуатацію або його було збудовано самовільно, чи зареєстровано за іншою особою.

Згідно з Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованої території України від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» м. Лисичанськ Лисичанської міської територіальної громади Сєвєродонецького району Луганської області з 03 липня 2022 року є тимчасово окупованою територією.

Вказаний факт є загальновідомим та не підлягає доказуванню в силу вимог частини третьої статті 82 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно (пункт 14 частини першої статті 27 цього Закону).

Між заявником та Лисичанською міською військовою адміністрацією Сєвєродонецького району Луганської області відсутній цивільно-правовий спір про право власності на нерухоме майно і встановлення факту володіння заявником квартирою на праві приватної власності не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Факт, про встановлення якого просить заявник, має для неї юридичне значення, який встановити іншим шляхом неможливо.

Отже, ОСОБА_1 надала суду належні, допустимі та достатні докази на підтвердження факту належності їй на праві власності частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, ураховуючи те, що встановлення вказаного факту необхідно заявнику для реалізації її прав, як власника нерухомого майна та іншого порядку встановлення цього факту законом не визначено, суд вбачає наявність підстав для задоволення заяви.

Керуючись статтями 247, 263-265, 293, 315, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити заяву ОСОБА_1 .

Встановити факт володіння ОСОБА_1 часткою квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 46 кв. м, на праві спільної сумісної власності разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ні підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 грудня 1995 року та розпорядження від 28 грудня 1995 року № 89.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання/перебування відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_3 .

Суддя Т. М. Ковальчук