ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/2205/23 Головуючий суддя І інстанції Карасава І. О.
Провадження № 22-ц/818/2020/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Пилипчук Н.П., Тикової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 березня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до Харківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

У позовній заяві просить суд визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності за кожним на частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності за кожним на частку земельної ділянки з кадастровим номером: :00:010:0236, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 1979 року. Під час шлюбу ними набуто у власність житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,1500 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) з кадастровим номером: :00:010:0236, що також розташована за вказаною адресою. Право власності на вказані житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано за відповідачем. На даний час у позивача відсутня можливість оформити право спільної часткової власності на вказане майно в позасудовому порядку через небажання відповідача звернутись з відповідними документами до нотаріуса, чим порушується право на власність позивача. У зв`язку з вищевказаними обставинами просила позов задовільнити.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 березня 2024 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Суд виходив з того, що позов не доведений належними і допустимими доказами.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що Суд при розгляді справи помилково визнав копію свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.22), виданою російською мовою, неналежним доказом та не прийняв її до уваги, оскільки вона відповідає критерію, встановленому частиною 2 статті 78 ЦПК України щодо допустимості доказів, оскільки цей документ був видано на підтвердження шлюбу, який був укладений 04 серпня 1979 року, на території Української РСР та на той час у більшості випадків документи викладались саме російською мовою.

Більш того, з Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що для судді у справах про розірвання шлюбу свідоцтва про шлюб, які видавались за час існування Української РСР та викладені на російській мові не є підставою для відмови у прийнятті такого доказу, що в свою чергу в черговий раз свідчить про упередженість судді. Крім того, суддя зазначила, що з наданої до суду копії свідоцтва про шлюб встановлено, що ім`я відповідача по справі зазначено як ОСОБА_2 , натомість відповідачем по справі є інша особа ОСОБА_2 . У свою чергу суддя Карасава не звернула уваги на наявність в матеріалах справи копій паспортів громадянина України на моє ім`я та ім`я відповідача, у яких наявний штамп про шлюб, що також підтверджує укладення між мною та відповідачем шлюбу.

Вказує, що набуття вказаного майна саме за час шлюбу підтверджується наданими позивачкою до суду доказами, зокрема Інформаційними довідками з реєстру речових прав, де зазначена дата набуття права власності.

На стадії підготовчого провадження суддя не визнавала явку позивачки обов`язковою, тобто наявні в матеріалах справи докази для неї були достатніми, та лише на стадії судового розгляду, коли позивач позбавлений права заявити відповідні клопотання, суддя визнала явку позивача обов`язковою, що також свідчить про упередженість судді.

Таким чином, суддя не сприяла всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що в свою чергу може призвести до того, що позивачка буде позбавлена права власності на своє майно та у разі залишення без змін оскаржуваного рішення - позбавлена можливості повторно звернутись до суду за захистом майнових прав.

Як вже було встановлено спірний будинок прийнятий до експлуатації, право власності на нього в установленому законом порядку зареєстровано. Даний будинок будувався за спільні кошти подружжя, отже є спільним сумісним майном подружжя. Доказів спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя відповідачем надано не було.

Також, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 345599001 від 07 вересня 2023 року, право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ХР № 25-69-43818 від 04 листопада 1997 року, тобто у період шлюбу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 , який визнав позов повністю та не заперечував проти його задоволення, за відсутності позивачки, яка була повідомлена про судове засідання, колегія суддів вивчила матеріали справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

У статті 376 ЦПК України зазначено наступне.

1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позову суд зазначив, з наданих суду доказів, неможливо встановити підстави набуття відповідачем ОСОБА_2 право власності на спірний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та спірну земельну ділянку з кадастровим номером: :00:010:0236, площа 0,15 га, що розташована за вищевказаною адресою, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, яку необхідно встановити при вирішенні питання щодо поділу спільного майна подружжя та визнання права власності на об`єкти нерухомості. Крім того, позивачем не доведене, що вказане спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя та булу придбано під час шлюбу.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, передбачених статтею 60 СК України, а саме що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером: :00:010:0236, площа 0,15 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є майном, набутим подружжям за час шлюбу, у зв`язку з чим відсутні підстави для поділу спільного майна подружжя та визнання права власності на спірний будинок та земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У справі яка переглядається, спір стосується поділу спільного майна подружжя.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом норми статті 60 СК України існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене тлумачення змісту вказаної норми ст. 60 СК України було висловлено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18 та є сталим у касаційній практиці.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Разом з тим, у разі неподільності майна, або інших істотних обставин, які перешкоджають ефективному поділу спільного майна в натурі, суд не вправі відмовити у визначенні ідеальних часток у праві спільного майна подружжя. Такий висновок ґрунтується на змісту норми ст. 5 ЦПК України, яка передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При цьому слід також враховувати, що відповідно до принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України, кожна особа має право на справедливий суд та обов`язок суду у цьому контексті забезпечити виконання завдання цивільного судочинства, яке визначено у вищевказаній нормі ст. 2 ЦПК України.

Згідно юридичному висновку, який має кваліфікований, експертний характер та був сформульований у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна у позасудовому порядку, тому відмова у позові з огляду на те, що цей спір може бути вирішений добровільно не відповідає визначеному ст. 2 ЦПК України завданню цивільного судочинства, а може бути лише пропозицією суду до сторін укласти мирову угоду, пройти медіацію, або інші позасудові процедури примирення, чи вирішити спір по суті у підготовчому судовому засіданні, як це передбачено ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України.

З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.22), судом встановлено, що «гражданин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 и гражданка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 04 августа 1979 года заключили брак о чем в книге регистрации актов о заключении брака 04 августа 1979 года произведена запись №8, после заключения брака присвоены фамилии мужу Горб, жене Горб».

Суд зазначає, що позивачкою на підтвердження факту реєстрації шлюбу надано до суду копію свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , яке викладене російською мовою.

Судом було встановлено, що згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.22) «гражданин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 и гражданка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 04 августа 1979 года заключили брак, о чем в книге регистрации актов о заключении брака 04 августа 1979 года произведена запись №8, после заключения брака присвоены фамилии мужу Горб, жене Горб».

Суд відхилив вказаний документ з мотивів його викладення російською мовою і при цьому покликався на норму абзацу першого частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», згідно якої робочою мовою діяльності органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій державної і комунальної форм власності, у тому числі мовою засідань, заходів, зустрічей та мовою робочого спілкування, є державна мова.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема: письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування, ст. 77 ЦПК України.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, ст. 78 ЦПК України.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, ст. 79 ЦПК України.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, ст. 80 ЦПК України.

Отже, за змістом вказаних норм цивільного процесуального права, критерії, які визначають можливість суду взяти відповідний письмовий доказ до уваги, належність, допустимість, достовірність та достатність, які визначені у ст.ст. 77-80 ЦПК України, не місять таких підстав, як викладення документа на певній мові.

Судам необхідно врахувати, що документи, складені нерезидентами, які подаються сторонами як докази, мають прийматися судами з огляду на їх допустимість після їх легалізації у встановленому законодавством України порядку.

Такі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 30.01.2020 у справі № 910/14949/18, від 17.08.2021 у справі № 910/14949/18.

Проставлення апостиля на офіційних документах, призначених для використання на території інших держав, здійснюється згідно з Правилами проставлення апостиля на офіційних документах, призначених для використання на території інших держав, затвердженими спільним наказом Міністерства закордонних справ України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства юстиції України від 05 грудня 2003 року № 237/803/151/5, та Порядком проставлення апостиля на офіційних документах, що видаються органами юстиції та судами, а також на документах, що оформляються нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 11 листопада 2015 року № 2268/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1420/27865.

Отже, документи, складені нерезидентами (мають іноземне походження, зокрема з країн колишнього СРСР) і які подаються сторонами як докази в суді, мають прийматися лише після їх легалізації у встановленому законодавством України порядку, який передбачає їх нотаріально посвідчений переклад на українську мову.

При цьому колегія суддів зважає на те, що згідно Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 № 1543-XII Україна є правонаступницею УРСР.

Тому, у даному випадку стосовно документів, які були видані офіційними установами УСРСР, які підтверджується акти громадянського стану, діє принцип континуїтету, за яким державна як суб`єкт міжнародного права, незважаючи на зміни, пов`язані з її урядом, назвою чи конституційним устроєм, залишається тим самим суб`єктом міжнародного права. Щодо скасування назви «Українська Радянська Соціалістична Республіка», а також конституційних зміни, що сталися після розпаду СРСР 1991 року, - то вони не вплинули на її міжнародну правосуб`єктність відповідно до ст. 73 Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів 1978р.

Суд правильно вказав, що згідно до частини 1 статті 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова, внаслідок чого та відповідно до частини першій статті 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» закріплено, що мовою нормативно-правових актів і актів індивідуальної дії, діловодства і документообігу органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування є державна мова.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» робочою мовою діяльності органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій державної і комунальної форм власності, у тому числі мовою засідань, заходів, зустрічей та мовою робочого спілкування, є державна мова.

Саме тому вимагається звернення до суду із заявами на державній українській мові та здійснення судочинства в судах України, ухвалення відповідних судових рішень державною українською мовою.

Мова цивільного судочинства визначена у ст. 9 ЦПК України наступним чином:

1. Цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

2. Суди забезпечують рівність прав учасників судового процесу за мовною ознакою.

3. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

4. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, за змістом вказаних норм права щодо державного континуїтету (безперервності), з урахування конституційних вимог щодо державної мови цивільного судочинства та зважаючи на принцип верховенства права, елементом якого є пропорційність, ст.ст. 10-11 ЦПК України, - невизнання судом копії згаданого свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , яке було видано компетентним державним органом УСРСР лише з тих підстав, що він був в той час легітимно виданий на російській мові, - є надмірним юридичним формалізмом, який не відповідає завданню цивільного судочинства, яке визначено у ст. 2 ЦПК України, що превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Крім того, такий підхід суду має ознаки дискримінації громадян України у цивільному судочинстві щодо можливості надавати документи, які були ними отримані на російській мові від офіційних органів УРСР по відношенню до тих громадян, які отримали такі документи українською мовою, що порушує принцип рівного права кожного учасника справи при здійсненні всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, яке гарантується принципом змагальності, ст. 12 ЦПК України.

Основними конституційними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, ч.ч. 1 ст.ст. 24, 129 Конституції України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях сформулював юридичну позицію стосовно суті та змісту принципу юридичної рівності, що відповідно до ст. 151-2 Конституції України яка проголошує обов`язковість його рішень та висновків, має значення для цієї справи: „Засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав (абзац перший підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України також наголошував, що гарантована Конституцією України рівність усіх людей у їхніх правах і свободах означає конечність забезпечення їм рівних юридичних можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод. У державі, керованій правовладдям, звернення до суду є універсальним механізмом захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, а додержання загальних принципів рівності громадян перед законом та заборони дискримінації, що їх визначено приписами частин першої, другої статті 24 Конституції України, є неодмінним складником реалізації права на судовий захист(Абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини, Рішення Конституційного Суду України від 6 квітня 2022 року № 2-р(IІ)/2022 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 1 частини п`ятої, частини сьомої статті 454 Цивільного процесуального кодексу України. Див. також абзац перший підпункту 5.7 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023.

З огляду на вищевказане суд апеляційної інстанції вважає помилковим покликання судом першої інстанції на правові висновки, які були викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 червня 2019 у справі № 910/4473/17, що не є релевантною за її обставинами до цієї справи.

З цих підстав та відповідно до наданих позивачкою документів (копії свідоцтва про шлюб та відміток у паспорті позивачки про шлюб) суд апеляційної інстанції вважає встановленим, що сторони справи перебувають у шлюбі з 04 серпня 1979 року, і тому на набуте кожним з них під час шлюбу майно відповідно до визначеної у статті 60 СК України презумпції та вищевказаних правових висновків касаційного суду (див. у зв`язку з цим постанови Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18) поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя, який може бути спростований іншим подружжям.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Всупереч вказаній нормі цивільного процесуального права суд першої інстанції не з`ясував, що у справі наявні письмові заяви відповідача, який визнав позов та просив розглянути справу за його відсутності (а.с.54 ).

Суд у своїх висновках про відсутність інших доказів на підтвердження факту укладання шлюбу помилково не звернув уваги на відмітку у паспорті позивачки, які узгоджуються із змістом вказаної фотокопії свідоцтва про шлюб, внаслідок чого безпідставно вважав недоведеним факт перебування сторін у шлюбі.

Колегія суддів також звертає увагу на безпідставність покликання на відсутність клопотання позивачки про витребування доказів, оскільки для таких висновків суду першої інстанції не було наведено відповідних підстав.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Всупереч вимог ст. 2 того ж Кодексу щодо пріоритету виконання завдання цивільного судочинства суд не сприяв позивачці в реалізації прав, передбачених цим Кодексом, та не з`ясував причини не надання оригіналів документів, не роз`яснив право на витребування цих документів у разі необхідності, не зазначив які сумніви виникли у суду щодо фотокопій документів, необхідність витребування оригіналів документів належним чином не обґрунтував. Надані позивачкою фотокопії документів узгоджуються між собою, відповідач заявив про визнання позову, тому колегія суддів не має сумнівів щодо їх достовірності.

Позивачем до суду в якості доказу надана Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованого 07.09.2023 за запитом ОСОБА_1 (а.с.59-63). Відповідно до якої зазначено, що житловий будинок, загальною площею 201,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером: :00:010:0236, площа 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належать на праві власності у частці 1/1 ОСОБА_2 .

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Разом з тим, за наявності надано відповідачем до суду першої інстанції заяви про визнання позову у письмовій формі, у суду не було обґрунтованих підстав вимагати додаткового підтвердження зведення вищевказаного житлового будинку за спільні кошти подружжя. Такі дії суду не відповідають принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, який визначає наступне. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У цивільному судочинстві дії презумпція добросовісної процесуальної поведінки, яка перебуває під контролем суду відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України. Крім того, за змістом ст. 204 ЦПК України у цивільному праві діє презумпція правомірності правочину.

Тому колегія суддів відхиляє не обґрунтовану належним чином незгоду суду з вищевказаними реєстраційними документами та зауваження суду про необхідність надання документів, на підставі яких відбулася вказана державна реєстрація, які подані для державної реєстрації, а саме декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ХК 38, видана 28.01.2020, видавник Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, які підтверджують підставу набуття права власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок АДРЕСА_2 .

Також суд необґрунтовано та з порушенням вищевказаного у нормі ч. 5 ст. 12 ЦПК України порядку управління доказовою діяльністю сторін, без попереднього обговорення цього питання з позивачкою на стадії підготовки справи до судового розгляду відповідно до визначеної у ст. 189 ЦПК України мети підготовчого провадження, - помилково покликався на ненадання нею додаткових доказів, які підтверджують підставу набуття права власності відповідачем на спірну земельну ділянку, площею 0.15 га, кадастровий номер :00:010:0236, а саме державний акт на право приватної власності на землю, серія та номер ХР №25-69-43819, виданий 04.11.1997, видавник Пісочинська селищна рада народних депутатів Харківського району, Харківської області. За наявності письмового визнання позову та відсутності доказів, які свідчать про недобросовісну процесуальну поведінку сторін у наданні цих доказів та визнання позову, у суду не було достатніх підстав для витребування додаткових доказів для підтвердження порядку набуття земельної ділянки у власність.

Суд правильно вважав, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Разом з тим, за неспростовності цього факту та відсутності розумно обґрунтованих заперечень проти нього у сторін та суду, - у суду не було необхідності вимагати від позивачки додаткового доведення підстав набуття спірного майна у власність подружжя.

Суд першої інстанції за таких обставин застосував надмірний стандарт доказування, який не ґрунтувався на розумно обґрунтованих сумнівах.

За таких обставин справи у суду не було підстав для покликання на правові висновки, які були викладені у постанові КЦС Верховного Суду від 17.01.2024 року у справі № 522/3999/23, провадження №61-17469 св 23, які не є релевантними до обставин цієї справи.

Виходячи з наведеного колегія суддів бере до уваги вказані документи, які були надані до суду першої інстанції та враховує визнання відповідачем позову, яке він підтвердив в суді апеляційної інстанції та пояснив, що спірну земельну ділянку було набуто у власність для подальшого будівництва спірного житлового будинку з господарськими будівлями, яке було прийнято до експлуатації та зареєстровано на його ім`я. Відповідач визнав той факт, що спірне нерухоме майно ж спільним майном подружжя та не заперечував проти задоволення позову.

Таким чином, з наданих до суду доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 безспірно набув у власність під час спільного шлюбу спірний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та спірну земельну ділянку з кадастровим номером: :00:010:0236, площа 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Наведене свідчить, що доводи скарги знайшли своє підтвердження у матеріалах справи, тому відповідно до ст.ст. 60, 63 СК України позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Оскільки доводи скарги спростовують висновки суду, які не відповідають обставинам справи, суд порушив норми цивільного процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду повністю та постановляє нове рішення суду про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 14 березня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності за кожним на частку земельної ділянки з кадастровим номером :00:010:0236 цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1500га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 23 грудня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегії Н.П.Пилипчук

О.Ю.Тичкова