1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/2042/24 2-п/335/87/2024
про повернення заяви
23 грудня 2024 року м. Запоріжжя
Суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Романько О.О., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2024 року по справі №335/2042/24 за позовною заявою акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
30.09.2024 в провадження Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2024 року по справі №335/2042/24 за позовною заявою акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвалою судді від 04.10.2024 позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із її невідповідністю ст. ст. 284, 285 ЦПК України, та надано позивачу строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали, для усунення недоліків позовної заяви. Роз`яснено заявнику, що в разі не усунення недоліків у зазначений вище строк заява буде вважатися неподаною та повернута, що не позбавляє права повторного звернення до суду.
Згідно до супровідних листів, ухвала суду була направлена заявнику ОСОБА_1 11.10.2024 та повторно 26.11.2024. Додатково ухвалу суду від 04.10.2024 було направлено заявнику на електронну пошту, яку вона зазначила у своїй заяві, що підтверджується листом від 14.11.2024. Відповідно до конверту з поштовим повідомленням, ухвала суду від 04.10.2024 повернута до суду 11.12.2024 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Будь-яких інших засобів зв`язку ОСОБА_1 у своїй заяві не зазначила, зокрема і номеру телефонного засобу зв`язку чи відомостей про електронний кабінет.
Станом на 23.12.2024 заявник, будучи попередженою про наслідки невиконання ухвали, недоліки вказані в ухвалі не усунула, з клопотанням про продовження строку на усунення недоліків не зверталась.
Загалом за судовою практикою Верховного Суду було досягнуто узагальненого правового висновку, який зводиться до того, що належним способом вручення судового рішення може вважатися лише його надсилання рекомендованим листом (не телефоном, не електронною поштою поза «Електронним кабінетом» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС), не службами для обміну миттєвими повідомленнями (мессенджерами).
Такого ж підходу у застосуванні тотожної норми, наведеної у ст. 272 ЦПК України, дотримується Касаційний цивільний суд (постанови від 26.01.2021 у справі № 279/1616/21, 30.09.2020 у справі № 509/3945/15-ц, 18.09.2019 у справі № 520/899/18).
При цьому, практика має і інші висновки щодо способів забезпечення права знати про суд та презумпцію обізнаності, які викладені в рішеннях Верховного Суду, зокрема, в ухвалі Касаційного адміністративного суду Верховного Суду по справі №560/5541/20 від 17 листопада 2022 року.
Суддя, також звертає увагу на те, що якщо учасник надав суду телефон та електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Самого лише заперечення учасника про неотримання повідомлення недостатньо, щоб спростувати цю презумпцію.
Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника, який надав суду свої номери та адреси, але не користується чи не стежить за ними.
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989).
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
Зважаючи на вищевикладене, байдужа поведінка учасника справи, що виявляється, зокрема у не отриманні повідомлень суду, не повинна схвалюватися судовою практикою. Навпаки, судова практика повинна стимулювати учасників справи використовувати прогресивні форми роботи.
Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа легко знайде інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема «Електронний кабінет» ЄСІТС. Все безкоштовно і доступно.
Використання цих інструментів та технологій забезпечує добросовісній особі можливість звертатися до суду, брати участь у розгляді справи у зручній формі та з мінімальними витратами. Тобто держава Україна забезпечила можливість доступу до правосуддя і право знати про суд.
Рада суддів України неодноразово, зокрема в рішенні № 26 від 06.08.2022, закликала суди та учасників процесу використовувати більш ощадливі методи роботи, користуватися перевагами дистанційного та електронного судочинства.
До того ж, в цій справі, суддею приймається до уваги те, що ВП ВС в постанові від 08.06.2022 у справі № 2-591/11 (Провадження № 14-31цс21) також нагадала, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.
Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.
Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.
Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. ВП ВС неодноразово застосовувала аналогію у процесуальному праві. Саме застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення.
Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.
За таких обставин, вважаю, що можливо застосувати за процесуальною аналогією положення щодо порядку вручення судових повісток до обставин вручення копії судового рішення.
Зокрема, за загальним правилом, врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.
За матеріалами розглядуваної цивільної справи встановлено, що на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 (таку ж адресу вона зазначала у своїй заяві) двічі надсилалися рекомендовані поштові відправлення з копією ухвали судді про залишення заяви без руху, які повернулися до суду з довідкою уповноваженої особи органу поштового зв`язку про причини повернення через відсутність адресата за вказаною адресою.
Також, у даному випадку, суддею враховано, що за приписами ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 25.12.2005 року № 3262-ІV (зі змінами) усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 3 зазначеного Закону України для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
Враховуючи наведене, суд зазначає, що заявник (відповідач) не була позбавлена права та можливості ознайомитись і отримати інформацію щодо ухвали суду у відповідному Реєстрі.
У зв`язку з цим, суддя також звертається до практики Європейського суду з прав людини, зокрема mutatis mutandis до висновку ЄСПЛ у рішенні від 03 квітня 2008 у справі «Пономарьов проти України» (пункту 41) стосовно того, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач належним чином була повідомлена про наявність ухвали судді про залишення позову без руху та могла вчинити дії направлені на її виконання або ж повідомити про поважність причин щодо неможливість їх здійснити.
В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасникам справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України».
Відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Станом на 23.12.2024 заявник (відповідач) ОСОБА_1 достеменно знаючи про наявність ухвали судді про залишення позовної заяви без руху будь-яких дій направлених на її виконання не вчинила, долею цивільної справи не цікавилася. При цьому, позивач немає «Електронного кабінету» в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційної системі.
Таким чином, протягом встановленого судом строку і до даного часу заявником недоліки заяви про перегляд заочного рішення усунуті не були.
Згідно з ч. 8 ст. 285 ЦПК України до неналежно оформленої заяви про перегляд заочного рішення, а також до заяви, поданої особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.
З урахуванням викладеного, вважаю, що заяву слід визнати неподаною та повернути заявнику відповідно до ст. ст. 185, 285 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 185, 259-261, 284-285, 353 ЦПК України, -
Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2024 року по справі №335/2042/24 за позовною заявою акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, визнати неподаною і повернути заявнику.
Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст ухвали суду складено 23.12.2024.

Суддя: О.О. Романько