Провадження № 22-ц/812/196/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 січня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2023 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кузьменком В.В., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади

В С Т А Н О В И В

21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 28 серпня 2020 року, відповідно до статті 32 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон 755-ІУ) ним до Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) засобами поштового зв`язку було направлено повідомлення про помилку у відомостях Єдиного державного реєстру з додатками: Статут у новій редакції (затвердженого Конференцією Гаражного Товариства «НАДІЯ» «23» травня 2020 року протокол № 1/2020) після виправлення помилки та документ про сплату реєстраційного збору.

Приписами частини 3 статті 32 Закону 755-ІУ передбачено, виправлення помилок, допущених у відомостях Єдиного державного реєстру внаслідок наявності помилок у документах, на підставі яких були внесені такі відомості, здійснюється після виправлення помилок у зазначених документах.

Посилається на те, що його повідомленням від 28 серпня 2020 року Управлінням державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відповідну реєстрацію не було проведено, хоча йому особисто засобами зв`язку повідомлено заступником начальника Управління - начальником відділу державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та громадських формувань в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Правосудовою Т О., що відповідну реєстрацію проведено.

Вказує, що 02 жовтня 2020 року Державним реєстратором південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кутєповою О.М. проведено державну реєстрацію 02 жовтня 2020 року 14:50:34, 012002111, на підставі документів, які подані пізніше.

На його думку вищезазначене доводить, що його повідомлення від 28 серпня 2020 року Управлінням реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було проігнороване, чим було завдало моральної шкоди на суму 50000 грн.

Враховуючи вищевикладене, просив стягнути з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на свою користь 50000 грн. завданої моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи відмову у задоволені позову, суд першої інстанції зазначав, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звертаючись із позовом до суду, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що уповноважені особи відповідача, проігнорувала повідомлення від 28 серпня 2020 року, діяли всупереч приписам чинного законодавства України.

Поряд з цим, до позову позивачем не було долучено жодного належного, достатнього доказу того, що такі дії/бездіяльність відповідача під час розгляду його заяви від 28 серпня 2020 року були визнані неправомірними, у порядку встановленому нормами законодавства України.

Суд зауважив, що під час розгляду цього позову за правилами цивільного судочинства, суд не має повноважень на встановлення обставин та дослідження питання правомірності/неправомірності дій відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки вказане має розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Водночас, доказів на підтвердження наявності зазначених у позові душевних страждань позивач не надав.

Будь-яких доказів на обґрунтування розміру моральної шкоди саме у 50 000 грн., позивач у позові не навів і до позову не додав.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів наявність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдання моральної шкоди - складові елементи правопорушення: протиправність бездіяльності відповідача, наявність моральної шкоди, та причинний зв`язок між ними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Так, вказував, що суд не взяв до уваги його посилання на практику Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/6355/20 від 16 листопада 2022 року де зазначено, що ухвалення попереднього судового рішення про визнання протиправними дій (бездіяльності) державного органу не є обов`язковим для вирішення іншої справи, у якій розглядаються позовні вимоги про відшкодування збитків (шкоди), завданих такими діяннями, оскільки законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, що можуть свідчити про протиправність діянь державного органу, а суд може самостійно встановити наявність чи відсутність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для звернення до суду, шляхом оцінки наданих сторонами доказів.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги, що 02 вересня 2020 року Державним реєстратором Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кутєповою О.М. проведено державну реєстрацію 02.10.2020, 14:50:34, 012002111 змін до відомостей про юридичну особу. Зміна інформації для здійснення зв`язку з юридичною особою. Зміна відомостей про органи управління юридичної особи. Зміна відомостей про членів керівних органів громадського формування. Зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи. Зміна фізичних осіб або зміна відомостей про фізичних осіб - платників податків , які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо. Зміни до установчих документів, які не пов`язані з внесенням змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Реєстраційний запис: 02 жовтня 2020 року, 14:50:34, 012002111 державного реєстратора Кутєпової О.М. вважав протиправним з огляду на наступне:

Документи подані особою ОСОБА_2 , яка не має повноважень, оскільки заявник не надав державному реєстратору документ, що підтверджує повноваження законного представника юридичної особи, відомості в Єдиному державному реєстрі про особу ОСОБА_2 , яка уповноважена діяти від імені іншої особи та нотаріально посвідчена довіреність відсутні.

Також вказує, що, висновки суду щодо обов`язку суду встановлювати вину відповідача є хибними; таку вину презюмовано законом і саме на відповідача покладається процесуальний обов`язок довести відсутність цієї вини відповідно до вимог частини третьої статті 12, частин першої та другої статті 81 ЦПК України.

Крім того, суд не розглянув заяву від 12 січня 2023 року про постановлення окремої ухвали чим порушив приписи статей 182- 183, 262 ЦПК України.

Також ОСОБА_1 просив про постановлення окремої ухвали по факту порушення законодавства та недоліків в діяльності Державного реєстратора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кутєвою О.М.

У відзив на апеляційну скаргу Південне міжрегіональне управління міністерства юстиції( м. Одеса) посилаючись на необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (частина 5 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань з 21 лютого 2002 року зареєстровано громадську організацію «Гаражне Товариство «Надія»(скорочена назва ГО «ГТ «Надія», станом на 07 серпня 2020 року керівником зазначено ОСОБА_1

28 серпня 2020 року на адресу Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) від Гаражного Товариства «НАДІЯ» за підписом, тоді ще, голови товариства Абрамовича О.В. було направлено повідомлення про виправлення помилки, допущеної у відомостях Єдиного державного реєстру юридичних осіб.

ОСОБА_1 посилався на те, що в новій редакції Статуту, затвердженого конференцією ГТ «Надія» від 23 травня 2020 року, протокол №1/2020 зазначено:

п.10.6 Голова правління припиняє виконання своїх обов`язків у разі:

- дострокового складання своїх повноважень за власним бажанням або у разі неможливості виконання обов`язків голови правління з інших причин. Посилання на те, що «дострокового складання своїх повноважень за власним бажанням», вважав таким, що суперечить вимогам частини 2 статті 5 Закону України « Про громадські об`єднання», а тому просив про виправлення помилки ( а.с.6).

31 серпня 2020 року головним спеціалістом відділу державної реєстрації Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Коваленком А.В. розглянуто повідомлення ГТ «Надія» від 28 серпня 2020 року про помилки та з врахуванням вимог статей 6 та 32 Закону України « Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» не встановлено невідповідності відомостей Єдиного державного реєстру інформації, що міститься в документах, що стали підставою для внесення цих відомостей, виходячи з того, що заявник не зазначив в яких саме відомостях допущено помилку, по-друге, повідомленням заявлено внесення змін до чинної редакції статут, а саме зміну п.10.6 на абсолютно новий за змістом пункт, що не підпадає під визнання помилки у розумінні статті 32 цього Закону, за якою вправлення ( описки, друкарської, граматичної, арифметичної помилки) відбувається у разі невідповідності відомостей Єдиного державного реєстру. Заявникові роз`яснено, що внесення змін до установчих документів юридичної особи, статут ( положення) громадського формування, що не має статус у юридичної особи, оформляється шляхом викладення його в новій редакції ( а.с.34-35).

Рішенням загальних зборів гаражного товариства від 12 вересня 2020 року №5/20 головою товариства обрано ОСОБА_2 .

Державним реєстратором Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кутєповою О.М. проведено державну реєстрацію 02 жовтня 2020 року 14:50:34, 012002111, про зміну керівника на підставі поданих ним документів ( а.с.5,9-12).

Правомірність дій державного реєстратора та скасування внесених змін 02 жовтня 2020 року була предметом розгляду Господарським судом Одеської області (справа 916/844/21), рішенням якого від 01 жовтня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету пору про визнання дій протиправними та скасування запису, відмовлено. Постановою від 08 грудня 2021 року Південно-західного апеляційного господарського суду, рішення місцевого суду залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів наявність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдання моральної шкоди - складові елементи правопорушення: протиправність бездіяльності відповідача, наявність моральної шкоди, та причинний зв`язок між ними

З таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду погоджується у повному обсязі з огляду на наступні обставини.

Згідно з статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Відповідно до статті першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною першою статті 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Норми статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за дії бездіяльності органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законодавчо встановлені вимоги до доказів у цивільному судочинстві визначають, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 77, 78 ЦПК України) .

Разом із цим за наявності визначених статтею 82 ЦПК України підстав учасники процесу можуть бути звільнені від доказування, зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що уповноважені особи відповідача, проігнорували повідомленні від 28 серпня 2020 року, діяли всупереч приписам чинного законодавства. Проте вказане спростовується зібраними по справі доказами. Державним реєстратором повідомлення гаражного товариство від 28 серпня 2020 року було розглянуто, а відповідь направлено за адресою його місцезнаходження. З врахуванням наведеного, колегія судді не вбачається бездіяльності з боку відповідача.

Інших належних та допустимих доказів, а тому числі, які б мали преюдиційне значення для вирішення цього спору( рішення суду), останній до суду не надав.

За такого, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями або бездіяльністю відповідача йому заподіяно шкоду, наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та нанесеною шкодою.

Позивач стверджуючи про порушення його цивільних прав, не конкретизує, які саме цивільна права позивача порушено, на його думку, бездіяльність відповідача. Адже повідомлення було подано від імені юридичної особи та її виконання суб`єктом владних повноважень може створювати наслідки лише для Громадської організації «ГТ «Надія», а не для самого ОСОБА_1 .

У розглянутій справі суд першої інстанції, встановивши, що позивач не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, встановлення факту протиправності дій, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) державного реєстратора Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса), дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачу моральної шкоди.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги посилання на пояснення від 19 грудня 2022 року щодо внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб від 02 жовтня 2020 року на правильність висновку суду не впливають, оскільки за обставинами справи позивач просив відшкодувати йому моральну шкоди за те, що державним реєстратором було проігноровано його повідомлення від 28 серпня 2020 року.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними та скасування запису, відмовлено. Постановою від 08 грудня 2021 року Південно-західного апеляційного господарського суду, рішення місцевого суду залишено без змін, а скаргу без задоволення. Проте обставини, які були предметом розгляду у тій справі не мають преюдиційного значення при вирішенні цього спору. А відтак аргументи апеляційної скарги щодо неврахуванням судом першої інстанції обставини, які встановлені у вищевказаному судовому рішенні та мають, на думку апелянта, преюдиційне значення для вирішення цього спору слід відхилити.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Частиною четвертою статті 262 ЦПК України визначено, що суд постановляє окрему ухвалу щодо свідка, експерта чи перекладача у разі виявлення під час розгляду справи відповідно неправдивих показань, неправдивого висновку експерта чи неправдивого перекладу, підробки доказів та направляє її прокурору чи органу досудового розслідування.

Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк.

Окремі ухвали є засобом зміцнення законності та правопорядку, сприяють усуненню недоліків у діяльності державних органів, громадських організацій і посадових осіб, запобігають вчиненню злочинів та інших правопорушень, впливають на формування у громадян поваги до права та становлять важливу частину діяльності судів.

Відтак, окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини й умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників. Вона може бути постановлена лише, якщо під час саме судового розгляду конкретної справи було встановлене відповідне правопорушення. Суд не здійснює юридичну кваліфікацію правопорушення, хоча в окремій ухвалі може зазначити, елементи якого складу правопорушення потрібно перевірити.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказала, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки у їхній діяльності під час вирішення спору.

Верховний Суд у своїй постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначив, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Тобто, постановлення окремої ухвали є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Право суду на постановлення окремої ухвали пов`язане з наявністю у нього на розгляді конкретної справи та у разі виявлення порушень, допущених судом нижчої інстанції при розгляді цієї справи.

Апеляційний суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали стосовно порушення законодавства у вказані справі, оскільки правомірність проведення державним реєстратором дій щодо внесення реєстраційного запису 02 жовтня 2020 року була предметом розгляду у іншій справі 96/844/21, яка розглядалася в порядку господарського судочинства, і відповідно до висновків якої судом не встановлено порушень діючого законодавства в діях державного реєстратора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Більш того, вимоги щодо постановлені окремої ухвали і в заяві наданої до суду першої інстанції, і до апеляційної скарги стосується обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції, а стосується обставин правомірності реєстрації змін у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, пов`язаних з обранням у вересні 2020 року нового голови товариства, що було предметом розгляду справи у порядку господарського судочинства.

Судом першої інстанції хоча і не розглянуто заява ОСОБА_3 про постановлення окремої ухвали, проте таке не є підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року).

Таким чином, апеляційна скарга не містить жодних доводів стосовно помилковості висновку суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права й підстав для її скасування, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

У задоволені заяви про постановлення окремої ухвали відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 02 лютого 2024 року.