Провадження № 2/752/913/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.12.2024 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі: головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.,

секретаря - Бєляєвої К.Д.,

за участю сторони:

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільної сумісної власності подружжя та розподіл спільного майна, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про визнання спільної сумісної власності подружжя та розподіл спільного майна.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18.07.2012 зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 06.01.2012 ОСОБА_1 набув у власність квартиру, що розташована в АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як до укладення шлюбу так і після, як подружжя за спільно. Згодою. За спільні кошти розпочали ремонтні роботи вказаної квартири з метою приведення її у відповідність до умов, які дозволили проживати в ній. Відтак, вартість належної ОСОБА_1 квартири істотно збільшилась внаслідок проведення невідокремлюваних поліпшень за спільні кошти та спільними зусиллями подружжя, а отже є підстави для визнання її об`єктом права спільної сумісної власності та подальшого поділу.

Враховуючи викладене, позивач просить визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2022 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільної сумісної власності подружжя та розподіл спільного майна, та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільної сумісної власності подружжя та розподіл спільного майна, до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник позивача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідач в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, оскільки остання вже четвертий раз подає вказане клопотання. При цьому, всі попередні її клопотання про відкладення подані без підтверджень. Зазначив, що у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі.

Зловживання процесуальними правами, або так звані «процесуальні диверсії» - є будь-якими деструктивними діями з використанням процесуальних прав особи, яка бере участь у розгляді судової справи, з метою максимально ускладнити опоненту виграш правового спору в цілому або завдати збиток його певним інтересам, що в будь-якому випадку порушує право особи на справедливий суд, про яке так часто наголошують вітчизняні суди та Європейський суд з прав людини в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Так, у статтях 44 ЦПК України, 43 ГПК України, ст. 45 КАС України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання ними не допускається.

Додатково, в контексті ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» доцільно також зазначити, що Європейський суд з прав людини ще 07.07.1989 у своєму рішенні у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях у справах проти України також неодноразово зазначав, що однією з ролей національних судів є організація судових проваджень таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. п. 28 рішення у справі Шульга проти України від 02.12.2010, Заява № 16652/04) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. п. 24 рішення у справі Мусієнко проти України від 20.01.2011, Заява № 26976/06).

Представник позивача неодноразово звертався до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи, при цьому судом не визнано причини неявки представника позивача в судове засідання поважними.

Суд зауважує, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 Цивільного кодексу України).

Разом з цим, суд не бере до уваги подане представником позивача клопотання про перенесення, оскільки відкладення розгляду справи призводить до порушення розумного строку розгляду справи. Крім того, представником позивача не надано суду будь-яких документів, які б підтвердили поважність причин неявки в судове засідання. При цьому, суд зазначає, що розгляд справи вже проходить по суті, залишились судові дебати і всі докази по справі подані сторонами.

Згідно статті 223 ЦПК України, неявка до суду будь-якого учасника справи за умови, що його було належним чином повідомлено про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що з Пашкевичами сусіди з 2012. Зазначила, що сім?я ОСОБА_1 до переїзду і вступу в шлюб жили з батьками, вели спільне господарство. ОСОБА_2 працювала, а відповідача не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що з сім?єю ОСОБА_1 має дружні відносини. Зазначила, що позивач працювала, а відповідача не знає. Відомо, що відповідач не працював майже рік у 2014 року мав проблеми з серцем. З першим познайомилась із відповідачем.

Судом встановлено, що 06.01.2012 Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська державна адміністрація) видано свідоцтво про право власності, на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 03.01.2012 № 3-С/КІ, що посвідчує, що квартира АДРЕСА_2 складається з 2 кімнат, жилою площею 31,90 кв.м., загальною площею 61,80 кв.м. дійсно належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

18.07.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 18.07.2012, про що зроблено відповідний актовий запис за № 796. У вказаному свідоцтві зазначено, що прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_1 , дружини - ОСОБА_2 .

Згідно витягу про державну реєстрацію КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» № 33090629 від 06.02.2012 власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 18.10.2022 оціночна вартість квартири АДРЕСА_2 становить 3463447,65 грн.

Відповідно до частини першої статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 57 СК України, у редакції на час укладення сторонами шлюбу, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Своєю чергою у статті 60 СК України визначені підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя.

Так, відповідно до вказаної правової норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у низці рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1

Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України висновується, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

При цьому як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Так, істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, а й співвідносити у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Отже істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний зі спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя.

Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Позивач зазначила, що не зберігає оригінали квитанцій такий довгий період, а саме 12 років, тому що ремонтні роботи в квартирі розпочались при здача будинку в експлуатацію по АДРЕСА_1 . Надала копію договору № 571 від 29.02.2012, укладеним між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на виготовлення шкафу-купе, копію накладної вимоги № 135100888 від 09.01.2018 на відпуск товару (пральна машина) на суму 5555,00 грн, інші копії чеків, з яких неможливо встановити хто саме був замовником та сплачував за придбані товари.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надана довідка № КНО-08.1.4.1/1836 від 13.12.2022 в тому, що він працював у Публічному акціонерному товаристві «Перший український міжнародний банк» з 24.03.2011 до 28.04.2016 на посаді старший спеціаліст. Дохід за період з 24.03.2011 до 31.12.2013 склав 233006,78 грн.

До дати реєстрації шлюбу, тобто до 18 липня 2012 року, відповідачем виконано ремонті роботи для того, щоб квартира була придатна для проживання в ній. Цей факт підтверджується фото з весілля, які наявні в матеріалах справи.

Згідно з пунктом 3.7 розділу 3 «Терміни та визначення понять» ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», капітальний ремонт - сукупність робіт на об`єкті будівництва, введеному в експлуатацію в установленому порядку, без зміни його геометричних розмірів та функціонального призначення, що передбачають втручання в несучі та огороджувальні системи при заміні або відновленні конструкцій чи інженерних систем та обладнання у зв`язку з їх фізичною зношеністю та руйнуванням, поліпшення експлуатаційних показників, а також благоустрій території.

Капітальний ремонт передбачає призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкта в цілому або його частин (за умови їх автономності).

Капітальним ремонтом можуть вважатися будівельні роботи, у результаті яких здійснюється зміна основних техніко-економічних показників, забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. При цьому, зазначені зміни та удосконалення мають бути наслідком зміни геометричних розмірів та/або функціонального призначення об`єкта будівництва.

Зазначений обсяг ремонтних робіт, який був виконаний у квартирі, жодним чином не змінило площу приміщення, його конструкцію та функціональне призначення самого приміщення. Зазначені роботи направлені лише на підтримання експлуатаційних якостей приміщення, без мети зміни конструктивних елементів споруди та можуть бути кваліфіковані як поточний ремонт.

З огляду на приписи частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач, обґрунтовуючи свій позов вимогами статті 62 СК України, жодним чином не підтверджує, ані спільних трудових чи грошових затрат, ані власне її особистих затрат, а тому відсутні підстави для визнання спільною сумісною власністю спірної у цій справі квартири.

Враховуючи вище викладені факти та обставини, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільної сумісної власності подружжя та розподіл спільного майна, - не підлягає задоволенню.

В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільної сумісної власності подружжя та розподіл спільного майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Ю.Ю. Мазур