КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 361/1468/24
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою та доповненнями до апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2024 року (суддя Радзівіл А.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення місця проживання дитини з батьком,

встановив:

у лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визначити місце проживання його доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за місцем його постійної реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між ним та матір`ю дитини не укладався, однією сім`єю вони ніколи не проживали, спільного господарства не вели. Після народження дитини він проживав окремо, проте постійно приїздив до доньки та надавав фінансову підтримку.

Позивач посилався на те, що відповідачка зареєстрована та проживає у будинку своєї матері у місті Бровари, який не має ремонту та нормального опалення. При цьому, відповідачка не працює та не має постійних доходів, тому не може забезпечити соціальних та побутових потреб доньки. У березні-квітні 2020 року він запропонував відповідачці, щоб їх донька пожила в нього, на що та погодилась і на початку травня 2020 року дочка переїхала до нього у місто Київ, а у липні 2020 року написала заяву про присвоєння їй прізвища ОСОБА_4 .

Позивач зазначав, що у листопаді 2023 року з метою юридичного оформлення місця проживання дитини з батьком, він запропонував відповідачці укласти нотаріальний договір про місце проживання дитини з батьком, нотаріус підгодовував проект договору, у якому було врегульоване питання щодо здійснення батьківських прав, дії з виховання, навчання, догляду за дитиною, проте відповідачка наприкінці грудня 2023 року відмовилась підписувати договір та зазначила, що хоче, щоб дитина проживала з нею, вона збирається найближчим часом виїхати за кордон разом із дитиною, однак дитина категорично не хоче нікуди виїжджати та бажає залишитися з ним.

Позивач стверджував, що створив для доньки належні умови життя та розвитку: вона навчається у фізико-математичному ліцеї, відвідує дитячу музичну школу мистецтв, спортивні та творчі гуртки, однак без рішення суду він не має можливості зареєструвати дитину за фактичним місцем проживання, не може укласти декларацію з дитячим сімейним лікарем у місті Києві.

Позивач посилався на те, що відповідачка самоусунулась від виховання дитини, відмовляється укласти нотаріально посвідчений договір про місце проживання дитини з батьком, хоче забрати дитину, не планує жити в Україні, найближчим часом виїде з України, що зробить взагалі неможливим його спілкування з дочкою.

Позивач вважав, що проживання доньки разом з ним буде відповідати її «найкращим інтересам» у розумінні Закону України «Про охорону дитинства» та Декларації прав дитини.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі та доповненнях до неї ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи та порушення норм процесуального права.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність між ним та відповідачкою спору про місце проживання дитини, оскільки ухвалою судді Святошинського районного суду від 23 січня 2024 року йому було відмовлено у відкритті провадження за заявою про встановлення факту самостійного виховання дитини та здійснення за нею догляду саме з мотивів наявності спору про право у даному випадку.

Позивач зазначає, що підставою його звернення до суду була відмова відповідачки укласти договір про місце проживання дитини та її виїзд до Європи, тому подання позову щодо визначення місця проживання дитини з батьком був єдиний шлях забезпечити найкращі умови для дитини.

Позивач вважає, що суд першої інстанції обмежився простим цитуванням змісту позовної заяви, не надав правової оцінки наявним у справі доказами та ухвалив немотивоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Також позивач зазначає, що відповідачка спочатку не визнавала позов, пізніше підтримала його, а потім самоусунулася від розгляду спору і перестала з`являтися у судові засідання, повідомивши, що виїжджає за кордон, тому суд безпідставно зазначив, що між сторонами відсутній спір про місце проживання дитини.

Крім цього, позивач посилається на порушення судом норм процесуального права при опитуванні судом дитини, яке було здійснено у відсутність батьків, представника служби у справах дітей, педагога чи психолога. При цьому батьки були видалені із зали судових засідань, під час допиту була присутня свідок ОСОБА_5 , яка не є психологом чи вчителем, і яка була допита в якості свідка після його доньки.

Крім цього, позивач вважає, що суд першої інстанції здійснив викривлення змісту рішення ЄСПЛ стосовно визначення найкращих інтересів дитини, не прийнявши до уваги, що його донька проживає з ним понад 4 роки, виховується в атмосфері любові, турботи та захисту, що на його думку і є забезпечення її найкращих інтересів.

17 червня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшла заява від імені ОСОБА_2 , в якій вона просить апеляційну скаргу розглядати без її участі.

Однак, дана заява не підписана електронно-цифровим підписом ОСОБА_2 , а відтак до уваги апеляційним судом не приймається.

Відповідачка ОСОБА_2 про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялась за наявними в матеріалах справи електронною та поштовою адресами, однак судова повістка-повідомлення, направлена поштовим зв`язком, повернулась до

апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.150-151).

Судова повістка-повідомлення, направлена на електронну пошту відповідачки, їй доставлена 1 серпня 2024 року, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (с.с.148).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а у разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною або іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять іншої адреси місця знаходження ОСОБА_2 , тому виходячи з вищезазначених норм процесуального права, вона вважається належним чином повідомленою про день, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явилась, клопотання про його перенесення не подала, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.152), у судове засідання свого представника не направила, клопотання про його перенесення не подала, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

28 серпня 2024 року на електронну пошту Київського апеляційного суду надійшов лист начальника служби С. Топоренко, який не підписаний електронно-цифровим підписом особи, яка його направила, тому залишається апеляційним судом без розгляду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , який апеляційну скаргу підтримав, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, і матеріалами справи підтверджено, що сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (с.с.5).

Згідно акту про фактичне проживання особи, складеному 11 січня 2024 року працівниками Житлово-експлуатаційної дільниці 8-9 міста Києва, ОСОБА_3 проживає разом з батьком у квартирі АДРЕСА_2 (с.с.11), яка належить позивачу на праві власності (с.с.13,14).

Вказані обставини не заперечувалися відповідачкою під час судового розгляду.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 березня 2024 року, доцільно визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1

10 квітня 2024 року відповідачка ОСОБА_2 подала до Броварського міськрайонного суду Київської області заяву, у якій зазначила, що змушена негайно виїхати за кордон на запрошення по працевлаштуванню, щоб не втратити запропоновану роботу, та розуміє, що в даний час не зможе забрати дитину з собою. Також ОСОБА_2 зазначила, що під час розгляду справи зрозуміла, що батько з донькою мають сильний духовний зв`язок, тому вона вирішила підтримати позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини з батьком, враховуючи його відповідальне

ставлення до доньки, проживання дитини з батьком протягом останніх 4 років, створення ним найкращих умов життя та розвитку дитини. Також ОСОБА_2 посилалася на те, що ОСОБА_1 пообіцяв ніколи не перешкоджати їй у спілкуванні з донькою, завжди надавати можливість їй зустрічатися з дитиною у зручний для неї час (с.с.100).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду встановлено, що дитина проживає разом з батьком за спільною згодою між батьками з березня-квітня 2020 року, тому будь-яких спорів щодо визначення місця проживання дитини не виникало, а у судовому засіданні відповідачка пояснила, що доньці за місцем проживання батька створені умови для проживання та навчання, тому між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

У випадку, коли суд уважає, що в справі відсутній предмет спору, то суд своєю ухвалою закриває провадження в справі (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), а не відмовляє в задоволенні позову.

Крім того, відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, які вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову.

Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що бажає юридично оформити місце проживання його доньки з ним та запропонував відповідачці укласти нотаріально посвідчений договір з цього приводу. Однак, відповідачка укласти договір відмовилася, а також зазначила, що має намір виїхати за кордон та забрати дитину з собою, що не відповідає інтересам дитини, яка не бажає змінювати місце свого проживання, а також порушить його права на спілкування з донькою.

У висновку органу опіки та піклування зазначено, що під час спілкування з спеціалістами Служби у справах дітей, ОСОБА_2 ще не визначилася щодо питання визначення місця проживання дитини.

Крім того, під час підготовчого судового засідання відповідачка зазначила, що позовні вимоги не визнає. Подальше визнання відповідачкою позовних вимог не свідчить про відсутність між сторонами спору про місце проживання дитини і не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

У частині другій статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини

Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо,

спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини у разі існування спору щодо опіки на нею, а вже тільки потім - права її батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У зв`язку із зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Судом встановлено і не заперечувалося відповідачкою, що дитина сторін з травня 2020 року почала проживати разом з батьком у місті Києві.

Згідно довідки спеціалізованої шкоди № 185 міста Києва від 10 січня 2024 року, ОСОБА_3 з 5 червня 2020 року по 27 червня 2023 року навчалася у зазначеній школі (с.с.7).

Довідкою ліцею № 142 міста Києва від 10 січня 2024 року підтверджено, що ОСОБА_3 навчається у зазначеному ліцеї (с.с.8), має позитивні характеристики за місцем навчання, батько ОСОБА_1 приділяє належну увагу її вихованню та розвитку, цікавиться успіхами доньки, підтримує зв`язок з класним керівником (с.с.9).

Згідно довідки Київської дитячої школи мистецтв № 8 від 11 січня 2024 року,

ОСОБА_3 відвідує школу мистецтв з 1 вересня 2021 року (с.с.10).

Крім цього, відповідно до довідки Централізованої системи підліткових клубів «Щасливе дитинство» від 12 січня 2024 року, ОСОБА_3 є вихованкою підліткового клубу «Бджілка», куди її приводить батько, який цікавиться її успіхами та приймає активну участь у житті доньки (с.с.20).

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, має регулярні доходи (с.с.15,16), на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Згідно висновку органу опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 107-1937 від 13 березня 2024 року, доцільним є визначити місце проживання дитини з батьком ОСОБА_1 (с.с.47-50).

Зазначений висновок обґрунтований тим, що під час засідання комісії ОСОБА_1 повідомив, що за спільною згодою з матір`ю дитини, малолітня ОСОБА_6 з 2020 року проживає разом з ним. Він належним чином виконує свої батьківські обов`язки, дбає про фізичний та духовний стан доньки, графік роботи дає йому можливість приділяти багато часу дитині, піклуватись про неї. При цьому матір дитини - ОСОБА_7 має намір виїхати за межі України разом з малолітньою донькою ОСОБА_6 , через що він не зможе брати участь у її житті.

Малолітня ОСОБА_3 у бесіді з працівниками служби повідомила, що любить і батька, і маму, але хоче проживати з батьком, оскільки в Києві у неї багато друзів, вона відвідує гуртки та навчається у ліцеї.

Мати дитини ОСОБА_2 повідомила спеціалістам служби, що спілкується з донькою щодня у телефонному режимі, донька з батьком приїздить до неї кожні вихідні, іноді з ночівлею, також і вона відвідує дитину за місцем її проживання. На засіданні комісії ОСОБА_2 зазначила, що заперечує проти визначення місця проживання її доньки ОСОБА_6 разом з батьком.

Крім цього, колегія суддів враховує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю.

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо

така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі № 350/1696/19).

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції було заслухано думку малолітньої ОСОБА_3 , яка пояснила, що проживає з татом у місті Києві, у неї у квартирі своя окрема кімната. Вона також спілкується з мамою та приїжджає до неї на вихідні. Також дитина висловила побажання залишитися проживати разом з батьком.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з викладеного та наданих суду документів, враховуючи думку дитини, її вік, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до нього, можливість батька забезпечувати належний рівень життя дитини, який відповідає її якнайкращим потребам, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан дитини та враховуючи її інтереси, колегія суддів вважає, що визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком, буде відповідати її інтересам.

При цьому, колегія суддів зазначає, що визначення місця проживання дитини з батьком, не впливає на її взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок спілкуватися з дитиною, піклуватися про її здоров`я, стан її розвитку. Тобто батьківські права відповідачки, як матері, не будуть порушені та вона не буде позбавлена можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати обов`язки щодо дитини у повному обсязі.

Крім того, кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.

Відповідно до вимог частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу з доповненнями ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук