Справа № 191/5861/24
Провадження № 2-з/191/58/24
У Х В А Л А

іменем України

24 грудня 2024 року м. Синельникове

Суддя Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області Порошина О.О. розглянувши заяву представника ОСОБА_1 , адвоката Мартинова Олександра Володимировича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Друга синельниківська державна нотаріальна контора Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та його скасування, -

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Друга синельниківська державна нотаріальна контора Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та його скасування.

Разом з позовом позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій просить суд Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці приватної власності (площею 701 кв.м, на якій розташовано: А-1 житловий будинок, Б-1 сарай, Д-1 літня кухня, Г-1 гараж, П-1 погріб, Е-1 вбиральня, З-1 літній душ, №1, 2 огорожа; загальна площа будинку становить 44,1 кв.м, житлова площа будинку 15,6 кв.м) та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо вказаного будинку.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач послалася на те, що предметом спору по даній справі є визначення прав на майно, яке успадкував відповідач житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці приватної власності (площею 701 кв.м). З 06 січня 1990 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . 12 вересня 2006 року перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти позивач та ОСОБА_4 (її чоловік) придбали житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 12.09.2006 року ВЕВ №797935, речове право зареєстроване Комунальним підприємством «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 29.09.2006 року. Вищезазначений будинок зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_4 . Право власності на будинок було зареєстроване у 2006 році, тобто позивач і ОСОБА_4 перебували у шлюбі, а відповідно будинок належав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності. В договорі купівлі-продажу будинку від 12.09.2006 року ВЕВ №797935 відсутня інформація про те, що ОСОБА_4 купував будинок за кошти, які належали йому особисто. Відповідно будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зазначеному будинку подружжя проживало разом до моменту смерті ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради № 1351/07-18 від 12.11.2024 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік позивача, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці приватної власності. Також з`ясувалося, що ОСОБА_4 залишив заповіт від 20 жовтня 2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лівінською Л.М. в реєстрі за №680, яким заповів своє майно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Нотаріус 08 лютого 2018 року видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія та номер: ННА 903388 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на цей будинок у розмірі частки 1 за ОСОБА_3 . При цьому нотаріус не врахував факт, що будинок є спільною сумісною власністю позивача та померлого. Тобто були порушені майнові права позивача на житловий будинок АДРЕСА_1 , а відповідно для захисту свої прав. Позивачем було подано позовну заяву про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та його скасування. Є підстави вважати, що даний будинок, який є спільною сумісною власністю позивача та спадкодавця ОСОБА_4 , майнові права на який отримав відповідач, без згоди позивача може бути відчужено на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може затруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. На даний момент Позивач уже втратила право користування цим майном, а саме ОСОБА_3 заборонив їй проживати в будинку та повідомив про свої наміри щодо продажу цього майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Сторони в судове засідання не з`явились, оскільки не повідомлялись про час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 1 ст. 153 ЦПК України, що не є перешкодою для розгляду даної заяви.

Вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову, суддя дійшла висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частинами першою, третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Також підставою для вжиття заходів забезпечення позову є достатньо-обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених процесуальним законом, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 травня 2020 року (справа №759/3972/18), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Правова природа арешту майна, вчиненого у зв`язку із провадженням в цивільній справі, полягає у обмеженні права розпорядженні ним (продаж, дарування, відчуження в інший спосіб, укладення інших правочинів), при цьому за власником зберігається право користування. Таке обмеження допускається, якщо воно передбачено законом і є обґрунтованим.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання заявника на те, що не вжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити і унеможливити виконання рішення суду не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Зі змісту ст. 149 та 151 ЦПК України вбачається, що до предмету доказування під час розгляду заяви про забезпечення позову, зокрема входять обставини, які свідчать про те, що невжиття цих заходів може істотно ускладнити чи унеможливити у майбутньому виконання рішення суду.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд ураховує, що заявником не надано доказів від відповідних органів, які б підтверджували б, що на час укладання договору купівлі-продажу від 20.09.2006 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не був розірвано.

Аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги норми процесуального законодавства, виходячи з доказів наданих заявником щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності і обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.149-153 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , адвоката Мартинова Олександра Володимировича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Друга синельниківська державна нотаріальна контора Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та його скасування.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О. О. Порошина