КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року

справа № 363/3864/20

провадження № 22-ц/824/13924/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.

при секретарі: Шереметьєвій М.В.

учасники справи:

позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Метал-Пласт»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Вишгородського районного суду Київської області Котлярової І.Ю., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Метал- Пласт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Метал-Пласт» (далі - ТОВ «Метал-Пласт») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно.

Позовну заяву мотивовано тим, що 01 червня 2009 року між ТОВ «Метал-Пласт» як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем укладено договір купівлі?продажу, за умовами якого у власність покупця передано ангар з металу, зазначений на плані літерою «А», загальною площею 533,1 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язувався сплатити за нього грошову суму на рахунок продавця у розмірі 318 126 грн з відстроченням платежу до 01 липня 2009 року.

Зазначав, що за умовами пункту 7 цього договору сторони погодили порядок передання ангара від продавця до покупця в день укладення договору шляхом звільнення приміщення. Позивач виконав умови цього договору у повному обсязі. У визначений договором строк ОСОБА_2 свого обов`язку щодо оплати за договором не виконав. Просив відстрочити строк оплати спочатку до 31 грудня 2014 року, а потім до 31 грудня 2018 року. Позивач погоджувався щодо розстрочення платежу, проте станом на 31 грудня 2018 року ОСОБА_2 оплату за договором купівлі-продажу так і не здійснив. ТОВ «Метал-Пласт» зазначало, що на момент укладення договору купівлі?продажу ОСОБА_2 був засновником ТОВ «Метал-Пласт» та саме він фактично приймав рішення щодо погодження відстрочення оплати.На початку 2019 року ОСОБА_2 вийшов зі складу засновників ТОВ «Метал-Пласт», а новий засновник, перевіривши активи, виявив факт несплати за договором купівлі-продажу від 01 червня 2009 року, після чого 15 березня 2019 звернувся з позовом до суду про визнання договору купівлі?продажу недійсним з підстав того, що ОСОБА_2 ввів позивача в оману.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Метал-Пласт» до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено з тих підстав, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права.

Зважаючи на те, що між позивачем та ОСОБА_2 існували зобов`язальні правовідносини, неналежне виконання зобов`язання дає позивачу право на судовий захист та відновлення порушеного майнового права шляхом розірвання договору купівлі-продажу з тих підстав, що відповідач не отримав грошових коштів за спірним договором.

Позивач звертав увагу, що позбавлений того, на що розраховував під час укладення спірного договору, оскільки не мав на меті безоплатно передавати майно у власність покупця, що свідчить про істотне порушення ОСОБА_2 умов договору, а тому належним способом захисту права позивача є розірвання договору купівлі-продажу з цих підстав.

Відповідно до умов спірного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти ангар, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Продаж вчинено за суму 318 126 грн, які покупець зобов`язується сплатити повністю на рахунок продавця з дня підписання цього договору до 01 липня 2009 року (пункт 5 договору).

Також позивач зазначив, що право власності на спірний ангар зареєстровано за ОСОБА_2 , який отримав ангар у користування в день укладення договору купівлі-продажу.

Оскільки ОСОБА_2 на вимогу позивача щодо оплати за договором просив відстрочити розрахунок до 31 грудня 2018 року, тому звернення до суду з цим позовом здійснюється в межах трирічного строку позовної давності.Зазначив, що дізнався про порушення своїх прав після зміни засновника ТОВ «Метал-Пласт» у лютому 2019 року, оскільки до цього часу ОСОБА_2 , будучи засновником ТОВ «Метал-Пласт», розрахунку за придбаний ангар не проводив, а погоджував лише відстрочення оплати.

Той факт, що ОСОБА_2 був засновником ТОВ «Метал-Пласт», не може бути підставою для того, щоб майно вибуло з власності товариства безоплатно, адже в розумінні статті 12 Закону України «Про господарські товариства» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що саме товариство є власником майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Позивач також вказував у позові, що поняття «строк дії договору» та «строк виконання зобов`язання» не є тотожними. Навіть після припинення дії договору невиконане стороною зобов`язання підлягає виконанню. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Посилаючись на викладене, ТОВ «Метал-Пласт» просило суд: розірвати договір купівлі-продажу, укладений 01 червня 2009 року між ТОВ «Метал-Пласт» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л. А. та зареєстрований за № 1211; визнати за ТОВ «Метал-Пласт» право власності на ангар з металу, зазначений у плані під літерою «А», загальною площею 533,1 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати ОСОБА_2 повернути ТОВ «Метал-Пласт» зазначений ангар з металу.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року позов ТОВ «Метал-Пласт» задоволено.

Розірвано договір купівлі-продажу, укладений 01 червня 2009 року між ТОВ «Метал-Пласт» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л. А. та зареєстрований за № 1211.

Визнано за ТОВ «Метал-Пласт» право власності на ангар з металу, зазначений на плані під літерою «А», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 533,1 кв. м.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ТОВ «Метал-Пласт» ангар з металу, зазначений на плані під літерою «А», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 533,1 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Метал-Пласт» судовий збір у розмірі 6 874 грн, по 3 437 грн з кожного.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2022 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 червня 2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, за яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не взято до уваги наявність спору про поділ майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , до переліку якого входить спірний ангар. Крім того, на думку скаржника даний позов має штучний характер, що направлений виключно на зменшення прав ОСОБА_1 у частині поділу спільної сумісної власності подружжя. Вказані обставини були також встановлені у рішенні Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року, проте суд першої інстанції не взяв їх до уваги.

Також у договорі купівлі-продажу ангару від 01 червня 2009 року зазначено, що грошові кошти покупець зобов`язується сплатити на рахунок продавця до 01 липня 2009 року, крім того до даного договору не вносилися зміни чи доповнення. Відтак, факт не виконання зобов`язань за правочином при набутті майна не підтверджений жодними належними доказами.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав зобов`язання за договором купівлі-продажу від 01 червня 2009 року. Невиконання ОСОБА_2 умов цього договору у встановлений строк щодо сплати грошових коштів за договором купівлі-продажу ангара є істотним порушенням умов договору, що спричинило значну шкоду другій стороні та виражається у неотриманні відповідних грошових коштів за придбане майно у розмірі 318 126 грн.

У зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу спірного ангара місцевий суд вважав, що наявна правова підстава, передбачена статтею 346 ЦК України, для припинення права власності ОСОБА_2 на ангар.

Щодо поданої відповідачем ОСОБА_1 заяви про застосування строків позовної давності суд першої інстанції керувався таким.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Вимоги ТОВ «Метал-Пласт» пред`явлено виключно до ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_1 подала заяву про застосування позовної давності щодо всіх позовних вимог, водночас відповідач ОСОБА_2 не заявляв про позовну давність щодо пред`явлених до нього вимог, натомість їх визнав.

Отже, місцевий суд зробив висновок про відсутність підстав для застосування позовної давності, доводи ОСОБА_1 про сплив позовної давності до цих вимог вважав необґрунтованими.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду, виходячи з наступного.

Суди встановили, що 01 червня 2009 року між ТОВ «Метал-Пласт» в особі директора ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л. А. та зареєстровано в реєстрі за № 1211.

Згідно з пунктом 1 договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти ангар, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та сплатити за нього обумовлену грошову суму.

Продаж вчинено за суму 318 126 грн, які покупець зобов`язується сплатити повністю на рахунок продавця з дня підписання цього договору до 01 липня 2009 року (пункт 5 договору).

06 липня 2009 року директор ТОВ «Метал-Пласт» ОСОБА_4 направив ОСОБА_2 лист про проведення повного розрахунку за придбаний ангар.

17 серпня 2009 року ОСОБА_2 направив відповідь на лист ТОВ «Метал?Пласт», у якій просив відстрочити розрахунок за ангар до 31 грудня 2014 року.

19 січня 2015 року директор ТОВ «Метал-Пласт» ОСОБА_4 повторно направив ОСОБА_2 лист про проведення повного розрахунку за придбаний ангар.

26 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувся з листом до ТОВ «Метал-Пласт» та просив відстрочити розрахунок за ангар до 31 грудня 2018 року.

01 лютого 2019 року на загальних зборах учасників ТОВ «Метал-Пласт» було прийнято рішення про звільнення з посади директора товариства ОСОБА_4 та призначення на цю посаду ОСОБА_5 , що підтверджується долученою до матеріалів справи копією протоколу № 1 загальних зборів учасників товариства.

Відомості про зміну керівника ТОВ «Метал-Пласт» 04 лютого 2019 року внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що підтверджується витягом № , сформованим станом на 04 травня 2020 року.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 липня 2009 року № 23288281 ангар, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.11.2024 року №405579477 ангар, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_2 , розмір частки , , на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_6 , розмір частки 49/100, на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_7 , розмір частки 1/100.

Також встановлено, що у червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Подільський районний суд міста Києва ухвалою від 01 листопада 2018 року відкрив провадження у справі. 13 березня 2019 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

До початку судового засідання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали до суду заяви про залишення позову та зустрічного позову без розгляду. Подільський районний суд міста Києва ухвалою від 29 листопада 2021 року у справі № 758/7844/18 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишив без розгляду. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишив без розгляду.

У лютому 2019 року ТОВ «Метал-Пласт» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору купівлі?продажу від 01 червня 2009 року. Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 03 березня 2020 року у справі № 363/744/19 у задоволенні позову відмовив.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано 07 вересня 1994 року, який було розірвано рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Верховним Судом при перегляді оскаржуваного рішення встановлено, що вимоги продавця ТОВ «Метал-Пласт» про розірвання договору купівлі?продажу ангара, за умовами якого сторони погодили відстрочення сплати за цим договором, з підстав несплати покупцем вартості проданого майна та його повернення, за наявності правових підстав, є належним способом захисту порушеного права.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 ЦК України).

Стаття 530 ЦК передбачає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статей 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання; у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (стаття 651 ЦК України).

Зі змісту наведеної норми вбачається, що підставою для розірвання договору є не лише порушення стороною договору, а й наявність шкоди, завданої таким порушенням іншій стороні. Тобто вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, необхідно встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Водночас у наведеній правовій нормі йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 01 червня 2009 року між ТОВ «Метал-Пласт» в особі директора ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л. А. та зареєстровано в реєстрі за № 1211.

Згідно з пунктом 1 договору продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти ангар, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та сплатити за нього обумовлену грошову суму.

Продаж вчинено за суму 318 126 грн, які покупець зобов`язується сплатити повністю на рахунок продавця з дня підписання цього договору з відстроченням платежу до 01 липня 2009 року (пункт 5 договору).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 липня 2009 року № 23288281 ангар, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Установлено, що позивач виконав умови договору купівлі-продажу за договором, передавши покупцеві ОСОБА_2 майно, проте останній у визначений договором строк свого обов`язку щодо оплати за договором не виконав. Просив відстрочити строк оплати спочатку до 31 грудня 2014 року, а потім до 31 грудня 2018 року.

Задовольняючи позовну вимогу про розірвання договору купівлі-продажу, суд першої інстанції, керувався тим, що позивач виконав всі зобов`язання за договором купівлі-продажу від 01 червня 2009 року.

Невиконання ОСОБА_2 умов цього договору у встановлений строк та несплата грошових коштів за придбання ангара за своєю правовою природою є істотним порушенням умов договору, що спричинило значну шкоду другій стороні та виражається у неотриманні продавцем відповідних грошових коштів за придбане майно у розмірі 318 126 грн.

Вказане порушення ОСОБА_2 договору є істотним, оскільки позивач під час укладення договору розраховував на отримання вартості відчужуваного ангара у повному обсязі й не мав наміру передавати у власність покупця ангар безоплатно чи за частину його вартості.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для розірвання договору купівлі?продажу, у зв`язку з чим підлягають задоволенню і вимоги про визнання права власності на ангар за позивачем та його повернення ТОВ «Метал-Пласт».

Як установлено судом та убачається з матеріалів справи, у відзиві на позов відповідач ОСОБА_1 просила суд застосувати наслідки спливу позовної давності до всіх заявлених у цій справі вимог ТОВ «Метал-Пласт» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 54-60, т. 1).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, керувався тим, що позовна давність у справі не пропущена, оскільки відповідач ОСОБА_2 визнав позов, а підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, заявленої іншим відповідачем ОСОБА_1 , немає, оскільки остання не є стороною спору за вимогами ТОВ «Метал-Пласт» до ОСОБА_2 .

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

Судом установлено, що ОСОБА_1 , яка є відповідачем у справі, заявила про застосування позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19)).

Заявляючи про позовну давність у справі, ОСОБА_1 зазначала, що листи ОСОБА_2 про відстрочення оплати за договором не можуть свідчити про погодження сторонами договору зміни строку виконання зобов`язань шляхом його продовження до 31 грудня 2018 року, оскільки відповідно до пункту 13 договору купівлі-продажу від 01 червня 2009 року усі зміни та доповнення до цього договору, які вчинені за узгодженням сторін, повинні бути нотаріально посвідчені. Отже, строк дії договору купівлі-продажу, який погоджено сторонами у пункті 5 договору, закінчився, а позивач звернувся до суду зі спливом строку позовної давності.

Судом встановлено, що як на час звернення до суду з цим позовом, так і на час ухвалення рішення судом першої інстанції нерухоме майно, яке є предметом спірного договору, було спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано 07 вересня 1994 року, який було розірвано рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2019 року.

ОСОБА_1 вважає себе належним відповідачем у спорі, оскільки матеріально-правові вимоги, які є предметом позову, заявлено і до неї як до співвласника майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зазначала, що: «відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Доказів того, що відповідач ОСОБА_2 спростував презумпцію спільності права власності подружжя ОСОБА_8 на спірне майно, матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про обґрунтованість заяви ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог, заявлених позивачем у цій справі, оскільки ОСОБА_1 є належним співвідповідачем у спорі про розірвання договору купівлі-продажу, визнання права власності на майно та його повернення.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Досліджуючи причини пропуску позовної давності, на які посилалася ОСОБА_1 , а також обставини, якими відповідач обґрунтовувала заяву, колегія суддів вважає за необхідне застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки листи ОСОБА_2 про відстрочення оплати за договором не можуть свідчити про погодження сторонами договору зміни строку виконання зобов`язань шляхом його продовження до 31 грудня 2018 року, оскільки відповідно до пункту 13 договору купівлі-продажу від 01 червня 2009 року усі зміни та доповнення до цього договору, які вчинені за узгодженням сторін, повинні бути нотаріально посвідчені. Отже, строк дії договору купівлі-продажу, який погоджено сторонами у пункті 5 договору, закінчився, а позивач звернувся до суду зі спливом строку позовної давності.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що позовна давність спливла щодо вимоги про розірвання договору купівлі - продажу від 01 червня 2009 року у звя`зку із вказаними вище обставинами, а також до вимог про визнання права власності за позивачем нерухомого майна та зобов`язання його повернути як похідних від вимоги про розірвання договору.

Згідно із ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано усі обставини, що мають значення для справи, а відтак рішення суду, що переглядається підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 вересня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове наступного змісту.

У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Метал- Пласт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя- доповідач:

Судді: