ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1063/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

cуддів - Хоми М.В., Храпак Н.М.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №607/14651/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Молень Ростислав Богданович на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2024 року (постановлену суддею Дзюбичем В.Л.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частки у житловому будинку та земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частки у житловому будинку та земельної ділянки.

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортних засобів.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2024 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Моленя Р.Б. про прийняття зустрічного позову відмовлено.

Повернуто ОСОБА_1 зустрічний позов до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортних засобів.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою як таку, що була прийняття внаслідок неповного з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що у даній справі задоволення зустрічного позову не виключає задоволення первісного позову, проте метою подання зустрічного позову є встановлення повного обсягу спільного майна подружжя, що є важливим для остаточного вирішення спору між сторонами.

Наголошує, що розгляд вимог, які є предметом первісного та зустрічного позову в окремих провадженнях суперечить принципу процесуальної економії та створює необхідність двічі досліджувати ті ж самі докази та обставини.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Скиби В.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Зазначає, що при надходженні зустрічного позову суд вирішує питання: чи виникають позовні вимоги з одних правовідносин, чи можуть вимоги за позовами зараховуватися, чи виключить задоволення зустрічного позову повністю або частково задоволення первісного позову.

Наголошує, що поєднання зустрічного і первісного позовів є недоцільним, оскільки призведе до збільшення обсягу доказів, а також до затягування розгляду даної справи.

Зокрема, при поданні зустрічного позову відповідачем не було визначено приблизну ціну позову та як наслідок не сплачено судовий збір. Також після відмови у прийнятті зустрічного позову - відповідач та його представник, будучи належним чином повідомлені про час та дату судових засідань у справі, не з?явились у підготовче судове засідання та не повідомили суд про причини такої неявки.

Також вказує, що ОСОБА_1 не обмежений у праві звернутись до суду з відповідним позовом в загальному порядку, оскільки перешкод для розгляду даних вимог окремо немає.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Частиною 2 ст. 369 ЦПК України, передбачено, що особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах та відзивом до неї, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 03 липня 2024 року до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Скиба В.М., до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частки у житловому будинку та земельній ділянці.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2024 року відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче засідання на 14 год. 30 хв. 22 липня 2024 року в приміщенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Надано відповідачу строк на подачу відзиву на позов, що не перевищує п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі.

06 серпня 2024 року через засоби поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Молень Р.Б. подав відзив на позов.

12 серпня 2024 року до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області подано представником відповідача зустрічний позов про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Моленя Р.Б. про прийняття зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортних засобів до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частки у житловому будинку та земельній ділянці.

Повернуто ОСОБА_1 його зустрічний позов до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації 1/2 вартості транспортних засобів.

Позивачу ОСОБА_1 роз`яснено, що зустрічний позов до ОСОБА_2 він вправі подати до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області для розгляду в загальному порядку.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржувана ухвала не відповідає в повній мірі.

Відмовляючи ОСОБА_1 у прийнятті зустрічного позову, суд дійшов до висновку, що спільний розгляд зустрічної позовної заяви не є доцільним, оскільки незважаючи на те, що обидва позови виникають з одних правовідносин, однак прийняття судом зустрічного позову значно ускладнить вирішення справи, істотно розширить предмет доказування, що призведе до затягування часу.

З підстав вищезазначеного суд першої інстанції прийшов до переконання, що є за доцільне відмовити у клопотанні представника ОСОБА_1 - адвоката Моленя Р.Б. про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду разом з первісним позовом ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у прийнятті зустрічного позову, однак не погоджується із мотивами з яких виходив суд.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на положеннях Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини

і громадянина судом (стаття 55).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з частини четвертої, п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд враховує, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 193 ЦПК України визначено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Згідно з ч. 2 ст. 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається у строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 123 ЦПК України).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (ч. 1 ст. 126 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2024 року у справі №756/11081/20, провадження № 14-25цс24).

Процесуальні строки роблять процес динамічним і прогнозованим. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 640/3393/19, провадження № 11-24апп21).

Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанні судового рішення та є порушенням» статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08.03.2017 у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого законом, відбувається за заявою заявника і суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню, у зв`язку з чим заявник має довести суду їх наявність та непереборність, оскільки, в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк (постанову Верховного Суду від 21.12.2023 у справі № 910/12042/22).

Правові норми та судова практика мають застосовуватися таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. Правова позиція щодо подання зустрічної позовної заяви із пропуском строку, встановленого для подання відзиву, є достатньою підставою для її повернення, є послідовною та викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постановах Верховного Суду від 04.03.2019 у справі № 920/342/17, від 04.04.2019 у справі № 918/361/18, від 29.07.2019 у справі № 925/872/18, від 18.09.2019 у справі № 910/16837/18, від 07.11.2019 у справі № 910/2892/19.

Суд також наголошує, що повернення зустрічного позову в межах цієї справи не є перешкодою у доступі до правосуддя, адже учасник справи не позбавляється можливості подання такого позову як окремого на загальних підставах.

Як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2023 у справі № 752/2177/22 (провадження № 61-4447св23) доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 237/3566/17 (провадження № 61-13886св21) вказано, що: «право на пред`явлення зустрічної позовної заяви не є абсолютним; подаючи зустрічну позовну заяву, заявник повинен дотримуватись вимог ЦПК України щодо її подання. Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (стаття 194 ЦПК України). Отже, зустрічна позовна заява, подана до суду поза межами строку для подання відзиву, підлягає поверненню судом заявнику».

З матеріалів справи вбачається і судом апеляційної інстанції встановлено, що представник відповідача адвокат Молень Р.Б. ознайомився з матеріалами справи 22 липня 2024 року та подав відзив на позов 06 серпня 2024 року, а саме в останній день строку визначеного судом.

12 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортних засобів. Як вбачається із штампу суду про одержання зустрічної позовної заяви, вона була подана з пропуском п`ятнадцятиденного строку на її подання, передбаченого статтями 178, 193 ЦПК України, а також без порушення питання про поновлення пропущеного строку.

Враховуючи викладене, у суду першої інстанції були наявні підстави для відмови у прийнятті до спільного розгляду із первісним позовом зустрічної позовної заяви з підстав пропуску строку для її подання, а не з підстав, які зазначені судом в оскаржуваній ухвалі і які, на думку суду апеляційної інстанції, не є належним чином обґрунтованими та слугували б підставою для повернення зустрічної позовної заяви.

При цьому колегія суддів також враховує, що інтереси сторони, яка бажала пред`явити зустрічний позов представляє в суді професійний адвокат.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на зазначене, ухвалу суду першої інстанції слід змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції даної постанови.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 вересня 2024 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В решті судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2024 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Храпак Н.М.