Справа № 282/950/24
Провадження № 2/282/249/24
23 грудня 2024 року
Любарський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Носача В.М.,
при секретарі судового засідання Наумчук-Їлмаз О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-
Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги позивачка мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 6 червня 2015 року.
Від спільного шлюбу мають дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Макарівського районного суду Київської області 14 лютого 2024 року шлюб позивачки із ОСОБА_2 розірвано.

В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства сторонами позивачкою та відповідачем було прийняте спільне рішення про придбання транспортних засобів: ВАЗ 217030, рік виробництва 2012, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , колір транспортного засобу чорний; ВАЗ 210990, рік виробництва 2005, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , колір синій; причіп марки АМС, модель 500 старконь, рік виробництва 2017, номер шасі НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 . Дані транспортні засоби зареєстровані на ім`я відповідача та перебувають у його володінні та користуванні.

Відповідач користується спільним майном одноособово, на свій розсуд. Продати транспортні засоби та розподілити отримані гроші відповідач відмовляється.

Оскільки у позивачки відсутнє водійське посвідчення на право керування транспортними засобами, а транспортні засоби є неподільними речами, позивачка просить суд визнати транспортні засоби об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідача на її користь вартість 1/2 (однієї другої) частини автомобіля ВАЗ 217030; вартість 1/2 (однієї другої) частини автомобіля ВАЗ 210990; вартість 1/2 (однієї другої) частини колісного транспортного засобу (причіп) 500 СТАРКОНЬ, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн та за проведення експертизи у розмірі 3500, 00 грн, а всього 98221,20 грн.

8 серпня 2024 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження у справі.

10 вересня 2024 року підготовче засідання у цивільній справі закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті.

Судове засідання, яке відкладалось призначено на 10 год 00 хв 23 грудня 2024 року.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу повернулося на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що позивачка проти ухвалення заочного рішення не заперечує, відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, в установлений строк відзив на позов не подав, суд вважає за можливе на підставі ст. 211, 280 ЦПК України провести розгляд справи за відсутності сторін за наявними в справі матеріалами та ухвалити заочне рішення.

23 грудня 2024 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , його батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 , актовий запис №188.

ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_4 , її батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 , актовий запис №121.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 14 лютого 2024 року №370/2322/23 шлюб укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Відповідь на запит №190511978 від 02.02.2024 до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів вказує, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 являється власником: транспортного засобу ВАЗ 217030, рік виробництва 2012, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , колір чорний; транспортного засобу ВАЗ 210990, рік виробництва 2005, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , колір синій; транспортного засобу АМС, модель 500 СТАРКОНЬ, категорія причіп, рік виробництва 2017, номер шасі НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 , колір чорний.

Висновок про проведення оцінки колісного транспортного засобу, складений 7 червня 2024 року №01-009/24-10 ФОП ОСОБА_5 вказує на те, що дійсна (ринкова) вартість досліджуваного КТЗ ВАЗ 210990 (легковий) держ (транзит) № НОМЕР_4 на 07.06.2024 складає 54 460,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 9 080,00 грн.

Висновок про проведення оцінки колісного транспортного засобу, складений 7 червня 2024 року №01-009/24-9 ФОП ОСОБА_5 вказує на те, що дійсна (ринкова) вартість досліджуваного КТЗ ВАЗ 217030 (легковий) держ (транзит) № НОМЕР_2 на 07.06.2024 складає 104 860,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 17 480,00 грн.

Висновок про проведення оцінки колісного транспортного засобу, складений 7 червня 2024 року №01-009/24-11 ФОП ОСОБА_5 вказує на те, що дійсна (ринкова) вартість досліджуваного КТЗ АМС (причіп 500 старконь) держ (транзит) № НОМЕР_6 на 07.06.2024 складає 27 700,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 4 620,00 грн.

Частиною 1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписами ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.ст. 77,78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таке ж положення містить і ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тобто, майно, набуде подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя навіть у разі здійснення державної реєстрації на ім`я лише одного з них.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

На підставі ч.1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вказане також кореспондується з нормами ст.368 ЦК України, відповідно до якої спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Позивач просить поділити вищевказане майно, при цьому в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що дане майно було придбано нею та відповідачем саме за час шлюбу.

Разом з тим, в ході розгляду справи позивачем не доведено належними та допустими доказами того, що зазначені нею транспортні засоби були придбані подружжям саме за час перебування у шлюбі, а відтак, є спільною сумісною власністю.

Відповідь на запит до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів жодним чином не виступає в якості правовстановлюючого документу, або документу на підтвердження офіційного визнання і підтвердження державою факту набуття права власності.

Інших доказів на підтвердження факту набуття сторонами права власності на вищевказані транспортні засоби за час шлюбу, суду не надано.

Таким чином, позивачем не доведено факту придбання вищевказаних спірних транспортних засобів у шлюбі, що у аспекті вищенаведених положень ст.60 СК України свідчить про необґрунтованість позовних вимог у справі.

Позивачем не доведено обставин як самого факту придбання даного майна за час шлюбу, так і джерело його придбання (купівля-продаж, міни, дарування, спадкування тощо), що також вказує на відсутність підстав вважати, що дане майно належить сторонами по справі на праві спільної сумісної власності.

Суд звертає увагу, що відповідно до норм ЦПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування їх судом, проте позивачкою клопотання про витребування доказів, які підтверджували б придбання вказаних транспортних засобів за час перебування у шлюбі до суду не подавалося.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Недоведеність стороною позивача належності вищевказаних транспортних засобів їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, унеможливлює виділення відповідачу у власність вищевказаних транспортних засобів та стягнення з відповідача на користь позивачки вартості 1/2 (однієї другої) частини зазначених нею транспортних засобів, що свідчить про необхідність відмови в задоволенні позову.

Зважаючи, що за наслідком розгляду справи у задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.60,61,63,69,70,71 СК України, ст.368 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265,268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників процесу.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_9 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_10 .

Головуючий суддя В.М. Носач