КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року

справа № 757/30064/21-ц

провадження № 22-ц/824/8310/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Шереметьєвій М. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Київський завод «РАДАР

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР» - Риженко Любові Іванівни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2022 року, постановлене під головуванням судді Григоренко І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум працівнику при звільнені,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР», в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 11.02.2020 року по 17.05.2021 року у розмірі 90 000,00 грн., та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 13.09.2014 року перебував у трудових відносинах з АТ «Київський завод «РАДАР» та відповідно до наказу відповідача від 10.02.2020 року № 6-к був звільнений за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Проте, у день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку, а виплачено заборгованість із заробітної плати у розмірі 28 235,57 грн. лише 17.05.2021 року, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Починаючи з наступного дня після звільнення (11.02.2020 року) позивач просить стягнути середній місячний заробіток розрахований до моменту повної виплати належних позивачу коштів (17.05.2021 року). Отже, сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні становить 90 000,00 грн., виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати 430,50 грн.

Рішенням Печерського районного суду від 06 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум працівнику при звільнені - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11.02.2020 року по 11.08.2021 року у розмірі 78 781 (сімдесят вісім тисяч сімсот вісімдесят одна) грн. 50 коп. В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР» на користь ОСОБА_1 794 (сімсот дев`яносто чотири) грн. 82 коп. у відшкодування судових витрат.

Ухвалою Печерського районного суду від 20 вересня 2022 року внесено виправлення в абзац другий резолютивної частини рішення Печерського районного суду від 06.09.2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум працівнику при звільненні та викладено його у наступній редакції: « Стягнути з Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.02.2020 року по 11.08.2020 року у розмірі 78 781 (сімдесят вісім тисяч вісімдесят одна) грн 50 коп.»

В поданій апеляційній скарзі представник AT «Київський завод «РАДАР просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, в іншій частині рішення суду залишити без змін, позовну заяву залишити без розгляду.

Вимоги обґрунтовані тим, що позовна заява підписана не позивачем, а адвокатом Стащуком В.А. Водночас, до позовної заяви не долучено документів на підтвердження представництва Стащуком В.А інтересів позивача, зокрема довіреності, ордеру. Відтак, позовну заяву подано особою, яка не має повноважень. Вказує, що відповідач не був повідомлений про розгляд справи . Крім того, зазначає, що протокол судового засідання складений 06.09.2023 року , в той час як оскаржуване судове рішення прийнято 06.09.2022 року.

Крім того, апелянт зазначає, що за період з 11.02.2020 року по 17.05.2020 року у відповідача був запроваджений одноденний режим роботи , при якому робочий день був лише понеділок. Відтак, при обчисленні розрахунку середнього заробітку слід брати до уваги кількість робочих днів , однак судом помилково здійснено розрахунок за 6 місяців.

Також скаржник посилається на порушення судом принципу співмірності, оскільки стягнутий середній заробіток перевищує нараховану заробітну плату при звільненні майже втричі.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивачу не була виплачена заробітна плата у розмірі 28 235,57 грн. Розрахунок по виплаті заробітної плати здійснено 17.05.2021 року шляхом перерахування на користь позивача грошових коштів в сумі 21 923,57 гривень, тому на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців за період з 11.02.2020 року по 11.08.2020 року у розмірі 78 781,50 гривень.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до наказу ВАТ «Київський завод «РАДАР» від 13.09.2004 року № 102-к ОСОБА_1 з 13.09.2004 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записом у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а. с. 14).

На підставі наказу АТ «Київський завод «РАДАР» від 10.02.2020 року № 6-к ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а. с. 15).

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Це право кореспондується з вимогами ст. 233 КЗпП України та ст. 21 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Як визначено у ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як встановлено судом, відповідач у порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати у повному обсязі.

Так, на день звільнення позивача йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата, у розмірі 28 235,57 грн., що підтверджується розрахунковим листом (табельний номер 119834) за лютий 2020 року (а. с. 18).

17.05.2021 року АТ «Київський завод «РАДАР» здійснило перерахунок ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 21 923,57 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 442611 від 17.05.2021 року (а. с. 39).

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Як визначено у ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 11.02.2020 року по 17.05.2021 року.

Разом з тим, ураховуючи положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, суд вважає, що оскільки з вини відповідача позивачу не виплачена при звільнені вся сума нарахованої заробітної плати та не надано розрахунок на день звільнення у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, останній має право на підставі ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 11.02.2020 року по 11.08.2020 року.

При цьому, в п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 року № 348).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Згідно п. 2 Розділу ІІ Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Отже, для випадків, передбачених ч. 1 ст. 117 КЗпП України, обчислення середньої заробітної плати проводиться виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи працівника, що передують звільненню.

В свою чергу, п. 8 Розділу ІV Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до розрахункового листа позивача за січень 2020 року, ОСОБА_1 з 02.01.2020 року по 31.01.2020 року та з 01.02.2020 року по 07.02.2020 року перебував у відпустці тривалістю 29 календарних днів та 7 календарних днів відповідно (а. с. 18).

Згідно розрахункових листів ОСОБА_1 за листопад 2019 року та грудень 2019 року, кількість відпрацьованих позивачем днів в листопаді та грудні 2019 року - 15 днів. Нарахована заробітна плата в листопаді 2019 року становить 7 842,04 грн., а в грудні 2019 року - 5 072,84 грн. (а. с. 17).

Таким чином, заробітна плата ОСОБА_1 яка береться для обрахунку середньоденної заробітної плати, за листопад 2019 року та грудень 2019 року склала 7 842,04 грн. та 5 072,84 грн. відповідно, що разом становить 12 914,88 грн.

Отже, середньоденний заробіток позивача становить: 12 914,88 грн. / 30 = 430,50 грн.

Судом першої інстанції з урахуванням норм ч. 1 ст. 117 КЗпП України, з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, розмір якого становить 78 781,50 грн. (430,50 грн. х 6 місяців = 78 781,50 грн.)

Разом з тим, колегія суддів при вирішенні спору вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності відповідальності за прострочення заборгованості по заробітній платі а також щодо обрахування кількості робочих днів за період з 11.02.2020 року по 11.08.2021 року та у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновок Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц згідно з яким, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 28 235,57 грн, що відповідає розміру заборгованості з виплати заробітної плати.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що при проведенні розрахунку середнього заробітку за період часу з 11.02.2020 року по 17.05.2020 року кількість робочих днів має становити 26 робочих днів з посиланням на те, що ВАТ «Київський завод «Радар» був запроваджений одноденний режим роботи, робочий день - понеділок, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 8 Порядку №100 середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів лише за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Тобто при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні враховується середня заробітної плата за останні два місяці роботи, та провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано усі обставини, що мають значення для справи, а відтак рішення суду, що переглядається підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР» - Риженко Любові Іванівни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 вересня 2022 року в частині стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11.02.2020 року по 11.08.2021 року змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Київський завод «РАДАР» на користь ОСОБА_1 з 78 781 гривень 50 копійок до 28 235 гривень 57 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: