КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Осаулов А.А.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2496/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Кролівець О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення (іпотека).

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

В липні 2022 року Акціонерне товариство «Універсал банк» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаним позовом.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №003-2008-349 про надання кредиту в розмірі 112545,00 доларів США, строком до 10 лютого 2038 року на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 березня 2015 року (справа № 761/1392/15) стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в розмірі 1602147,33 грн.

В рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №761/1392/15 було описано та арештовано майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 з метою проведення процедури її реалізації.

Оскільки електронні торги не відбулись, 18 листопада 2021 року було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру (предмет іпотеки) за позивачем АТ «Універсал банк».

Позивачем отримав інформацію про реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . Крім цього, з метою з`ясування фактично проживаючих осіб в квартирі було здійснено виїзд за вказаною адресою та встановлено, що 28 січня 2022 року двері відчинив відповідач ОСОБА_5 , який представився чоловіком ОСОБА_3 .

На вимоги про добровільне виселення відповідачі не реагують, що стало підставою для звернення до суду.

У прохальній частині позову позивач просив:

Виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Відповідачка ОСОБА_3 не заперечила щодо задоволення позову. Зазначила, що у спірній квартирі на теперішній час не проживає ніхто, вона проживає з батьками в іншому житлі, а відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають за кордоном. Відповідач ОСОБА_2 з її дозволу проживав у вказаній квартирі декілька днів. Підтвердила, що має ключі від вказаної квартири, а також частина речей продовжує зберігати у ній.

Відповідач 2, 3 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не подали, про що свідчать матеріали справи.

Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Універсал банк» кошти судового збору в розмірі по - 827 грн з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову відносно кожного із апелянтів. В апеляційних скаргах зазначали ,що суд неповно з`ясував обставини, не визначився з характером правовідносин, прийшов до помилкового висновку про задоволення позову. Суд не взяв до уваги ту обставину, що ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_2 не проживають у спірній квартири. Крім того, як зазначили апелянти суд розглянув справу за їх відсутності, при цьому належним чином вони не були повідомлені про день та час розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що рішення суду є законним і обґрунтованим, відповідає встановленим обставинам.

Відповідач ОСОБА_3 рішення в апеляційному порядку не оскаржувала, тому рішення в цій частині перегляду не підлягає. ОСОБА_3 не заперечувала проти задоволення скарг відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони повідомлені про день та час розгляду справи на 12 жовтня 2023 року, 25 січня 2024 року за адресами, наявними в матеріалах справи. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції. Апелянти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до апеляційного суду не з`явились.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що апелянти, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, відсутні підстави вважати поважними неявку осіб, які приймають участь у справі, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав..

Відповідно до ч.1 , п. 3 ч.3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як видно із матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи у суду першої інстанції, який відбувся 12 січня 2023 року, що є обов`язковою підставою для скасування рішення, хоч і не призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

З огляду на вказане, рішення в частині задоволення вимог про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із квартира за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Суд першої інстанції встановив, що 21 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 003-2008-349 про надання кредиту в розмірі 112545,00 доларів США строком користування до 10 лютого 2038 року, зі сплатою 12,75% річних, на придбавання квартири.

В забезпечення виконання зобов`язання 21 лютого 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира за адресою : АДРЕСА_1 .

На примусовому виконанні в приватного виконавця Лановенко Л.О. перебувало виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №761/1392/15-ц від 06 серпня 2015 року щодо боржника ОСОБА_3 про стягнення із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за договором № 003-2008-349 (на придбання майна) від 21 лютого 2008 року в загальному розмірі 122411,35 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 1600320,33 грн .

В рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 квартира за адресою: АДРЕСА_1 була виставлена на торги, але торги не відбулись у зв`язку відсутністю цінової пропозиції від жодного учасника.

Оскільки стягувач АТ «Універсал Банк» виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, 18 листопада 2021 року приватним нотаріусом Кирилюк Д.В. видано свідоцтво щодо вказаної квартири.

Згідно довідок Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА від 07 липня 2022 року, 18 серпня 2022 року в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 з 14 серпня 2008 року, ОСОБА_1 з 03 червня 2008 року.

Відповідач ОСОБА_2 у спірній квартирі не зареєстрований.

Відповідно до акту від 28 січня 2022 року при виході за адресою: АДРЕСА_1 двері квартири відчинив ОСОБА_2 , який представився чоловіком ОСОБА_3 .

На письмову вимогу про добровільне виселення від 21 лютого 2022 року відповідачі не відреагували.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно,- це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України.

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц .

Суд встановив, і це підтверджується наявними в матеріалах справи доказами , що кредит був наданий ОСОБА_3 саме на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачем, відповідно до вимог ст. 109 ЖК України заявлені вимоги про виселення відповідачів із квартири ( предмет іпотеки ) без надання іншого приміщення .

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог оцінюється судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про те, що вони не проживають у спірній квартири, належними доказами не підтверджені. Так, ОСОБА_1 надала витяг з реєстру територіальної громади , згідно якого вона із 21 вересня 2022 року зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2 (а.с. 88). Натомість, станом на час подання позову (01 липня 2022 року) згідно інформації про задеклароване зареєстроване місце проживання особи - ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 42). Будь-яких належних і допустимих доказів щодо своєї відсутності, відсутності особистих речей (майна) у спірній квартирі ОСОБА_1 до апеляційної скарги не надала.

Посилання ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 знаходиться за кордоном, не підтверджені жодними доказами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про його відсутність у спірній квартир, та його перебування за кордоном, також не підтверджені належними доказами, спростовуються доказами наданими позивачем. Відомості про перебування ОСОБА_2 за кордоном, носять епізодичний характер, і не свідчать про його неможливість перебувати в межах України, зокрема у спірній квартирі.

З урахуванням встановлених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами в розумінні вимог законодавства, судової практики підстави для виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 ,яка була придбана ОСОБА_3 за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою вказаного житлового приміщення,без надання іншого житлового приміщення, а відтак позов в частині виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду в рішення в частині задоволення вимог про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає скасуванню,з ухваленням нового рішення про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із квартира за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року в частині задоволення вимог про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення (іпотека) задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із квартири за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судовго рішення складено 01 лютого 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова