УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2024 року

м. Харків

Справа № 638/18338/21

Провадження № 2/638/738/24

Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді - Яковлевої В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сікорського А.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дзержинського районного суду міста Харкова заяву відповідача ОСОБА_4 про відвід головуючої судді Дзержинського районного суду м. Харкова Яковлевої Вікторії Миколаївни від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними,

установив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада 2021 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді Орос (Поволяєвої) О.В.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2021 року Орос (Поволяєвої) О.В. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено по справі підготовче засідання.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Орос (Поволяєвої) О.В. від 17 березня 2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Орос (Поволяєвої) О.В. від 26 жовтня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними відмовлено. У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зупинення провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними відмовлено. У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про залишення позову без розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними відмовлено.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 лютого 2024 року визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) Яковлеву В.М. на підставі розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи від 22 лютого 2024 року № 02-06/155 відповідно до наказу голови суду № 02-04/33 від 14 лютого 2024 року «Про надання відпустки по вагітності та пологах Орос О.В. ».

Матеріали цивільної справи № 638/18338/21 передано в провадження судді Яковлевої В.М. 23 лютого 2024 року.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова Яковлевої В.М. від 24 лютого 2024 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

17 грудня 2024 року у судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 повідомив про наявність підстав для відводу, оскільки він вбачав порушення судом процесуальних норм та заявив клопотання про надання часу для складання повного письмового тексту відводу, яке судом було задоволено. Судове засідання відкладено до 20 грудня 2024 року 11 год 40 хв.

20 грудня 2024 року в провадження судді Яковлевої В.М. передано повний текст заяви про відвід.

Заява про відвід мотивована тим, що, на думку ОСОБА_7 , існують обставини, які викликають сумнів в неупередженості та об`єктивності судді Яковлевої В.М., зважаючи на вимоги п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, у зв`язку з наступним.

У матеріалах справи № 638/18338/21 наявне клопотання ОСОБА_3 , в якому він просив суд надіслати йому копію позовної заяви з додатками та повідомляти його про дату, час та місце судових засідань і прийняті судові рішення у належний спосіб, передбачений законодавством, з урахуванням його перебування на території Федеративної Республіки Німеччина. У цьому клопотанні також зазначена адреса фактичного місця проживання ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 .

21 листопада 2024 року суддя Яковлева В.М. у цій справі постановила ухвалу, в резолютивній частині якої зазначено: 1) з метою вирішення питання щодо належного оформлення судового доручення та подальшого його направлення для виконання через Міністерство закордонних справ України, надати суду належним чином засвідчені копії закордонного паспорта ОСОБА_3 , посвідки на проживання ОСОБА_3 на території Федеративної Республіки Німеччина (із наданням належним чином завіреного перекладу з німецької на українську мову) чи іншого належного документа;

2) встановити ОСОБА_3 строк до 13 грудня 2024 року для надання суду додаткових письмових пояснень, в яких слід зазначити повну та достовірну інформацію щодо адреси місця проживання ОСОБА_3 в Федеративній Республіці Німеччина, повну поштову адресу в Федеративній Республіці Німеччина, за якою ОСОБА_3 може отримувати кореспонденцію та інші всі можливі засоби зв`язку із ним за місцем проживання в Федеративній Республіці Німеччина (контактні номери телефону, електронної пошти, тощо) (із долученням відповідних доказів);

3) повідомити суду в якому статусі перебуває та проживає ОСОБА_3 наразі на території іноземної держави - в Федеративній Республіці Німеччина, чи зареєстрований/поставлена на облік в компетентних органах (із долученням відповідних доказів).

Крім цього, у цій ухвалі вказано, що, зважаючи на вказане клопотання ОСОБА_3 , суд вважає за можливе ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з копіями доданих до неї документами надіслати за адресою місця реєстрації ОСОБА_3 повторно, а також що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження місця проживання ОСОБА_3 , що зазначене в клопотанні.

В свою чергу, ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням, в якому висловив свою позицію та пропозиції щодо вирішення питань щодо належного оформлення судового доручення.

Згідно з ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Отже, вказані ухвала суду не може бути виконана.

Таким чином, вважає, що в діях судді Яковлевої В.М. вбачаються ознаки порушення засади рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, права на справедливий суд ОСОБА_3 , що знайшло свій вияв у:

- надіслані ОСОБА_3 копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви та додатків до неї за адресою місця реєстрації ОСОБА_3 , після того як він повідомив суд про адресу за межами України, за якою він має змогу отримувати судову кореспонденцію;

- витребуванні відомостей та документів, з проханням ОСОБА_3 підтвердити доказами факт його проживання за повідомленою ним адресою, незважаючи на те, що норми ЦПК України не встановлюють обов`язку для учасників справи надавати докази щодо їх проживання чи можливості отримувати судову кореспонденцію за тією чи іншою адресою, про яку він повідомляє суд;

- виникненні у судді сумніву щодо істинності фактичного місця проживання ОСОБА_3 за відсутності об`єктивних протиріч чи заперечень з цього приводу, що фактично унеможливлює її виконання;

- продовженні надіслання ОСОБА_3 судової кореспонденції за адресою реєстрації його проживання, а не за адресою, яку він повідомив;

- переходу до розгляду раніше заявлених клопотань ОСОБА_7 , ігноруючи передбачене п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України право тих учасників справи, які не були належним чином повідомленні про розгляд справи, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

- оголошенням перерви на строк менше трьох днів, який унеможливлює право отримати судовий розгляд заяви про відвід іншим складом суду й протиправно скорочує на один день передбачений абз.2 ч.3 ст.39 ЦПК України строк на подання заяви про відвід,

- несвоєчасним розміщенням протоколу судового засідання 17.12.2024 р. та нерозміщенням технічного запису судового засідання станом на кінець 20.12.2024 р., з якого вбачалися підстави для відводу, не зважаючи на клопотання відповідача ОСОБА_4 , в підсистемі «Електронний суд» ЄСІСТ, що додатково створило перешкоди для повноцінної реалізації права на подання обгрунтованої письмової заяви про відвід.

Ці обставини викликають сумнів в неупередженості та об`єктивності судді Яковлевої В.М., що є підставою для її відводу, зважаючи на вимоги п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України.

Частиною третьою статті 39 ЦПК України встановлено, що відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Частинами другою та третьою статті 40 ЦПК України передбачено, що питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Дослідивши матеріали заяви, доводи заяви про відвід, суд доходить висновку, що обставини, викладені у заяві про відвід, не знайшли свого підтвердження.

Підстави для відводу (самовідводу) судді встановлено статтею 36 ЦПК України, відповідно до змісту якої, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 ЦПК України («Недопустимість повторної участі судді в розгляді справи»).

До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя.

Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (частина четверта статті 36 ЦПК України).

Крім того, у висновку № 3 Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, що пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду і визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом (пункт 10). Відповідно, незгода сторони з винесеним суддею судовим рішенням, а так само прийняття суддею процесуальних рішень, розгляд суддею клопотань сторін по справі, не може бути підставою для відводу судді, а має наслідком право сторони на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany).

Відповідно до пунктів 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Водночас, згідно з ч. 5 ст. 13 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частинами першою - четвертою статті 214 ЦПК України при одноособовому розгляді справи суддя, який розглядає справу, є головуючим у судовому засіданні.

Головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

У разі виникнення заперечень у будь-кого з учасників справи, а також свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів щодо дій головуючого ці заперечення заносяться до протоколу судового засідання і про їх прийняття чи відхилення суд постановляє ухвалу.

Головуючий вживає необхідних заходів для забезпечення в судовому засіданні належного порядку.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (частина друга, п`ята статті 12 ЦПК України).

Учасники судового процесу, а також інші особи, присутні в залі судового засідання, зобов`язані беззаперечно виконувати розпорядження головуючого, додержуватися в судовому засіданні встановленого порядку та утримуватися від будь-яких дій, що свідчать про явну зневагу до суду або встановлених у суді правил.

За прояв неповаги до суду винні особи притягуються до відповідальності, встановленої законом. Питання про притягнення учасника справи або іншої особи, присутньої в залі судового засідання, до відповідальності за прояв неповаги до суду вирішується судом негайно після вчинення правопорушення, для чого у судовому засіданні із розгляду справи оголошується перерва, або після закінчення судового засідання (частини третя, четверта статті 216 ЦПК України).

Головуючий з власної ініціативи може поставити питання учаснику судового процесу.

Головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи (стаття 222 ЦПК України).

У судовому засіданні 17 грудня 2024 року суд з`ясовував думку відповідача ОСОБА_7 які саме клопотання ним подано та не були розглянуті судом, чи він їх підтримує та чи вважає необхідним, щоб суд їх розглянув, що, безумовно, є правом суду, зважаючи на те, що правова позиція учасника справи може змінюватися, оскільки він має на це право.

В тексті заяви про відвід ОСОБА_7 особисто підтверджує той факт та вказує на те, що суд декілька разів перепитував та намагався з`ясувати правову позицію про підтримання/непідтримання поданих саме ним клопотань, оскільки останній однозначної відповіді суду не надав.

Замість цього відповідач лише вказував суду на дотримання процесуальних норм щодо виклику відповідача ОСОБА_3 .

У зв`язку із чим, суд вважав за необхідне звернути увагу, що, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся із заявою, в якій повідомив про зміну місця свого перебування ще на ім`я судді Орос О.В. 22.06.2022 року (перша заява а.с. 85 том 1), яка і повинна була вчинити відповідні процесуальні дії. Та, водночас, суд зауважив, що в ході розгляду справи судом буде неухильно дотримано всіх процесуальних норм, зокрема, і щодо виклику та належного повідомлення всіх учасників справи.

Проте відповідач ОСОБА_7 на це не відреагував, відразу після чого ОСОБА_7 висловився з приводу виявлення порушень, на його думку, судом процесу, а, відтак, наявності підстави для відводу складу суду, та, водночас, заявив клопотання про надання часу для складання повного письмового тексту відводу, яке судом було задоволено. Судове засідання відкладено до 20 грудня 2024 року 11 год 40 хв.

Суд звертає увагу, що суд з`ясовував необхідні процесуальні питання, навпаки, з метою повноцінної реалізації прав ОСОБА_7 , однак, до розгляду раніше заявлених клопотань ОСОБА_7 по суті чи будь-яких інших питань, суд не переходив.

Те, що суддя перейшла до розгляду клопотань є його особистим припущенням, що пов`язано з неправильним сприйняттям відповідачем ОСОБА_7 процесуальних дій судді та неправильним розумінням ходу судового процесу.

Втім, заявивши про наявність підстав для відвіду, ОСОБА_7 такими своїми процесуальними діями процесуально унеможливив подальший хід судового засідання, вести судове засідання далі, як і, фактично, перейти, в тому числі, і до вирішення належним чином питання щодо формлення судового доручення.

Аргументи з приводу оголошенням перерви на строк менше трьох днів, який унеможливив для нього право отримати судовий розгляд заяви про відвід іншим складом суду й скоротив на один день передбачений строк на подання заяви про відвід, є неправдивими, оскільки судове засідання відкладено на три дні, а саме з 17 грудня 2024 року до 20 грудня 2024 року, що, більше того, є правом суду.

Несвоєчасне розміщенням протоколу судового засідання 17.12.2024 р. та нерозміщенням технічного запису судового засідання станом на кінець 20.12.2024 р., з якого вбачалися підстави для відводу, в підсистемі «Електронний суд» ЄСІСТ, що додатково створило перешкоди для повноцінної реалізації права на подання обгрунтованої письмової заяви про відвід, також спростовується відомостями з підсистемі «Електронний суд», з яких вбачається, що протокол було підписано КЕП та поміщено до файлового сховища 18.12.2024.

На підставі наведеного суд доходить висновку, що доводи заяви про відвід не відповідають дійсним обставинам та повністю спростовуються матеріалами справи.

Одночасно суд зауважує, що не можуть бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Частиною першою статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Як зазначалося вище, підстави для відводу (самовідводу) судді визначені статтею 36 ЦПК України.

З огляду на нормативний зміст пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України відвід судді може бути заявлений й з інших підстав, відмінних від перелічених у пунктах 1 - 4 частини першої цієї ж статті. У будь-якому разі оцінюватися має саме те, чи викликають певні обставини розумний сумнів у неупередженості або об`єктивності судді у стороннього спостерігача.

Стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції «неупередженість» («безсторонність») судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

(і) «об`єктивним критерієм», який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

(іі) «суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Водночас, як указано в Бангалорських принципах поведінки судді від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, об`єктивність судді є потрібною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті ухваленого рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його ухвалення.

Сприйняття об`єктивності визначається за допомогою критерію «розумного спостерігача». У разі, коли є підстави передбачати, що суддя є необ`єктивним (з різних причин) - це дискредитує суспільну довіру до судової влади. Тому суддя мусить уникати будь-яких дій, які дають підставу передбачати, що на його рішення можуть вплинути сторонні чинники, зокрема такі як зацікавленість у розв`язанні конкретної справи. З огляду на це навіть прояви неупередженості мають значення.

Тому, коли сторони стверджують про те, що судді необ`єктивні, питання про наявність фактичного упередження не має значення, адже «правосуддя не тільки має бути здійснене, але й сприйматися як очевидно і без сумніву здійснене». Іншими словами, коли виникає питання про відвід, значення має не те, чи справді у судді є усвідомлене або неусвідомлене упередження, а те, чи виникла б у розумної та належним способом поінформованої особи підозра про існування такого упередження. У цьому сенсі обґрунтована підозра в упередженості не просто заміняє докази, яких бракує, чи доказовий засіб для встановлення вірогідності неусвідомленого упередження, а є виявом пильнішої уваги до іміджу правосуддя, тобто домінантної зацікавленості громадськості в тому, щоб існувала впевненість у чесності процесу.

Отже, аргументи, якими заявник мотивує свою заяву про відвід, не викликають обґрунтованих сумнівів у об`єктивності судді, оскільки немає жодних доказів, які містили б належні, достатні, допустимі та достовірні дані щодо порушення гарантій неупередженості судді як з погляду «суб`єктивного критерію», так і з погляду «об`єктивного критерію», якими керується у своїй процесуальній діяльності Європейський суд з прав людини.

З огляду на підстави заявленого відводу, суд доходить висновку про його необґрунтованість, оскільки не містить посилань на дії, вчинені суддею, що можуть свідчити про її необ`єктивність або упередженість, що є підставами для відводу, визначеними статтею 36 ЦПК України.

Підстави заявленого відводу стосуються суто процесуальних дій судді під час судового розгляду справи. Разом із тим, відповідно до положень частини четвертої статті 36 Цивільного процесуального кодексу України, якою імперативно визначено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу згідно з частиною четвертою статті 36 ЦПК України.

Таким чином, аналіз доводів заяви та положень статті 36 ЦПК України свідчать, що вказані обставини, на які посилається заявниця, не є передбаченими законом підставами для відводу судді Яковлевої В.М.

Інших обставин, визначених статтею 36 чи статтею 37 ЦПК України, які б свідчили про особисту упередженість судді Яковлевої В.М. або її необ`єктивність під час розгляду даної справи у заяві не вказано, судом таких обставин також не встановлено.

За таких обставин, даних, які б прямо чи опосередковано свідчили про заінтересованість судді в результаті розгляду справи № 638/18338/21, а також інших доказів, які б могли свідчити про наявність обставин, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді матеріали не містять.

Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Стосовно посилань ОСОБА_7 з приводу реалізації процесуальних прав ОСОБА_3 , суд роз`яснив положення законодавства та звернув увагу на те, що статтею 131-2 Конституції України, визначено, що виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена

Частиною 2 ст.15 ЦПК України передбачено, що представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом, крім випадків, установлених законом.

Такі випадки визначені, зокрема, ч.2 ст.60 ЦПК України якою визначено, що під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років та має цивільну процесуальну дієздатність.

Зазначені положення не суперечать конституційній нормі щодо права особи на отримання професійної правничої допомоги. Законодавче закріплення доручення саме адвокатам представництва інтересів особи у справах, які не відносяться до категорії малозначних, внаслідок складності та істотності правових наслідків, покликане забезпечити дотримання прав та інтересів особи, їх належний захист та виконання завдань цивільного судочинства.

Таким чином, виходячи з положень ст. 60 ЦПК України, ст. 131-2 Конституції України представником по даній справі може бути лише адвокат.

Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Однак, ОСОБА_7 не прийняв це до уваги.

ОСОБА_7 та ОСОБА_3 мають окремі статуси відповідачів у справі, при цьому ОСОБА_7 не є його представником (адвокатом), а, відтак, не наділений представляти його інтереси.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29 листопада 2021 року, місце проживання ОСОБА_3 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 45 том 1).

Згідно з відповіддю № 663045 від 26.06.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру адреса реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : АДРЕСА_2 (а. с. 67 том 1).

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, серед іншого зазначено, що громадяни України зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до частини 10 статті 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання.

З огляду на викладене, в ході підготовки до розгляду щодо можливого звернення через Міністерство закордонних справ України із судовим дорученням про виконання окремих процесуальних дій працівниками дипломатичного представництва чи консульської установи України на території Федеративної Республіки Німеччина, для подальшого вирішення питання, суд звертає увагу на наступні вимоги законодавства, у звязку із чим, судом була постановлена відповідна ухвала.

Відповідно до ч. 2 ст. 502 ЦПК України доручення суду про виконання певних процесуальних дій стосовно громадянина України, який проживає на території іноземної держави, може бути виконано працівниками дипломатичного представництва чи консульської установи України у відповідній державі, якщо це передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У разі вчинення певних процесуальних дій складається протокол, що підписується особою, стосовно якої вчинені процесуальні дії, та особою, яка вчинила процесуальні дії, і скріплюється печаткою відповідної закордонної дипломатичної установи України. У протоколі зазначаються день, час і місце виконання доручення.

Згідно з п. 1.3. Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень (далі- Інструкція) доручення - звернення (доручення, прохання, запит - залежно від вимог міжнародного договору України) компетентного органу, у тому числі судове доручення про надання міжнародної правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів тощо.

За ст. 499 ЦПК України зміст і форма судового доручення про надання правової допомоги мають відповідати вимогам міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо його не укладено - вимогам частин другої - четвертої цієї статті.

У судовому дорученні про надання правової допомоги зазначаються:

1) назва суду, що розглядає справу;

2) за наявності міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, учасниками якого є Україна і держава, до якої звернено доручення, - посилання на його положення;

3) найменування справи, що розглядається;

4) прізвище, ім`я, по батькові та рік народження фізичної особи або найменування юридичної особи, відомості про їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, а також інші дані, необхідні для виконання доручення;

5) процесуальне становище осіб, щодо яких необхідно вчинити процесуальні дії;

6) чіткий перелік процесуальних дій, що належить вчинити;

7) інші дані, якщо це передбачено відповідним міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цього вимагає іноземний суд, який виконуватиме доручення.

Більш детальний перелік реквізитів, який повинен міститися у судовому дорученні передбачений п. 2.1.2. розділу ІІ Інструкції.

Разом із цим, з належним чином оформленим клопотанням, відповідно до вимог чинного законодавства, про направлення судового доручення жоден з учасників справи, зокрема сторона відповідача, до суду не звертались.

Таким чином, для належної підготовки, оформлення відповідного доручення судом про виконання певних процесуальних дій та можливості належного і оперативного його виконання працівниками дипломатичного представництва чи консульської установи України у відповідній державі суду необхідно було надати повну достовірну інформацію, документи та відомості, зазначені судом в ухвалі, в строк до 13 грудня 2024 року.

Таким чином, суд своїми діями всебічно сприяє щодо належного повідомлення та вручення документів відповідачу ОСОБА_3 , та, як вбачається, мав намір вирішити питання щодо звернення із судовим дорученням про виконання окремих процесуальних дій.

Оскільки судом не встановлено, матеріалами справи та доказами не підтверджено наявності обставин, які б дійсно викликали сумнів у неупередженості або об`єктивності судді Яковлевої В.М., доводи про наявність підстав для задоволення вказаного відводу не знайшли свого підтвердження, суд доходить висновку про необгрунтованість заявленого відводу та, відповідно до положень частини третьої статті 40 ЦПК України, зважаючи на те, що заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні до наступного засідання, суд передає заяву для вирішення питання про відвід разом з матеріалами справи іншому судді, який не входить до складу суду та визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтею 40 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Заяву відповідача ОСОБА_4 про відвід головуючої судді Дзержинського районного суду м. Харкова Яковлевої Вікторії Миколаївни від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними - визнати необґрунтованою.

Передати заяву про відвід разом із матеріалами справи № 638/18338/21 іншому судді, який не входить до складу суду та визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України, для розгляду.

Ухвала не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складено та проголошено 23 грудня 2024 року об 11 годині 15 хвилин.

Суддя В. М. Яковлева