УХВАЛА

29 січня 2024 року

м. Київ

справа № 947/9671/23

провадження № 61-667ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2023 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року у справі

за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про поновлення на роботі

та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що він з 23 липня 2015 року працював у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону на посаді завідувача хірургічного кабінету - лікаря-хірурга відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги, прийнятий на посаду наказом № 163

від 27 липня 2015 року.

Вказував, що наказом начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (по стройовій частині) № 15 від 13 січня 2023 року його було звільнено з посади завідувача хірургічного кабінету - лікаря-хірурга відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги, відповідно до статті 7 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України )

у зв`язку зі змінами в штаті на воєнний час.

У наказі зазначені підстави для звільнення: заява ОСОБА_1 , перелік змін

до штату № 27/260 - Військово-медичний клінічний центр Південного регіону

(на 725 ліжок), розпорядження начальника управління персоналу штабу Командування Медичних сил Збройних Сил України від 07 січня 2023 року

№ 510/4/197 (вх. № 147 від 09 січня 2023 року).

Посилаючись на те, що його звільнення з посади завідувача хірургічного кабінету -лікаря-хірурга відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки

амбулаторно-поліклінічної допомоги на підставі статті 7 КЗпП України було проведено без дотримання порядку, встановленого КЗпП України, та з грубим порушенням норм діючого трудового законодавства щодо належного повідомлення працівника про звільнення та здійснення працевлаштування працівника, який попереджається про наступне звільнення, самостійно статтею 7 КЗпП України не може бути підставою для звільнення будь-якого працівника,

а додаткові підстави для припинення трудового договору повинні бути встановлені законодавством, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону

(по стройовій частині) № 15 від 13 січня 2023 року в частині його звільнення

із посади завідувача хірургічного кабінету - лікаря-хірурга відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги; поновити його на посаді завідувача хірургічного кабінету - лікаря-хірурга відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону; стягнути

з Військово-медичного клінічного центру Південного регіону суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 січня 2023 року до дати ухвалення рішення у справі; стягнути з Військово-медичного клінічного центру Південного регіону моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, яка виразилася в тому, що в період військового стану в державі він залишився без роботи та без можливості заробляти кошти в той час, коли в країні потрібні лікарі-хірурги, що спричинило йому значних хвилювань та моральних страждань.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року, позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (по стройовій частині) № 15 від 13 січня

2023 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача хірургічного кабінету - лікаря-хірурга відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача хірургічного кабінету - лікаря-хірурга відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги у Військово-медичному клінічному центру Південного регіону.

Стягнуто з Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 січня 2023 року до дати винесення рішення у справі в сумі 186 711,20 грн.

Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі

та стягнення середнього заробітку за один місяць.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

08 січня 2024 року Військово-медичний клінічний центр Південного регіону, засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2023 року

та постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року в указаній справі, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Київського районного суду

м. Одеси від 07 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 05 грудня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, змінивши формулювання причин звільнення з - «відповідно до статті 7 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі змінами в штаті на воєнний час»,

на правильне - «на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а саме у зв`язку із скорочення чисельності або штату працівників». В іншій частині позов залишити без задоволення.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Пунктом 2 частини першої статті 274 ЦПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктами 1, 2 частини четвертої статті 19 ЦПК України визначено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ та справ, що виникають з трудових відносин.

Предметом позову у справі є вимога майнового характеру щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, позивачем було заявлені вимоги немайнового характеру щодо визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі.

Ураховуючи те, що справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України справа

не відноситься до тієї категорії справ, які не можуть бути розглянуті у порядку спрощеного позовного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно

до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

У касаційній скарзі заявник посилався на те, що подана ним касаційна скарга має виняткове значення, оскільки ігнорування судами в оскаржуваних судових рішеннях приписів частини четвертої статті 49-2 КЗпП України, частини другої статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»

та частини третьої статті 235 КЗпП України фактично створюють правову невизначеність у правовідносинах між позивачем та відповідачем,

перешкоджають діяльності відповідача в умовах воєнного стану

та унеможливлюють виконання наказів вищого командування (щодо введення штату воєнного часу).

Щодо виняткового значення справи для заявника, то у даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою,

що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником.

Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на положення підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є необґрунтованими, оскільки предмет спору не містить обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих. Крім того, наведені скаржником в касаційній скарзі обставини не дають підстав для висновку, що справа становить значний суспільний інтерес.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано

на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно

до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах,

де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року).

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)

від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи наведене, оскільки Військово-медичний клінічний центр Південного регіону подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі,

що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження

у справі слід відмовити.

Разом із тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою,

яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на рішення Київського районного суду

м. Одеси від 07 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 05 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1

до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про поновлення

на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська