РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/13119/23

Номер провадження 2/495/615/2024

21 листопада 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово судді Анісімової Н.Д.,

із участю секретаря судового засідання Кракатиця В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину з інвалідністю за минулий період,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 аліменти на повнолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 з інвалідністю за минулий період - з 15 вересня 2018 року по 31 березня 2023 року включно у сумі 241 523 грн.

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 є донькою відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 25.06.2009 року, актовий запис №1091. Позивач ОСОБА_1 є повнолітньою дитиною-інвалідом із групою інвалідності перша «А» безстроково та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 20 грудня 2018 року серії 12 ААБ №232100, виданою комунальною установою «Одеський обласний центр медико-соціалної експертизи». Позивач ОСОБА_1 незаміжня, проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , 1973 року народження, яка постійно її доглядає, а тому мати не має можливості працювати. Батько позивача ОСОБА_2 мешкає у м.Білгород-Дністровський, отримав вищу медичну освіту, має постійний стабільний заробіток, працює в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Білгород-Дністровської районної ради» на посаді сімейного лікаря. Батько позивача ОСОБА_2 ніякої участі у житті власної дитини-інваліда ніколи не приймав, умисно уникав сплати аліментів, не надавав ніякої матеріальної допомоги, свідомо ухилявся від виконання свої батьківських обов`язків. Про стан здоров`я, матеріальний стан позивача, необхідність придбання ліків та про інші витрати та потреби, відповідач, як батько ніколи не цікавився. Відповідач постійно намагався та намагається зараз виїхати за кордон, уникнувши необхідності утримувати власну дитину-інваліда. Під час розгляду цивільної справи №157/35742/12 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання позивача ОСОБА_1 . Суворовський районний суд м.Одеси 03.04.2012 року виніс ухвалу про тимчасове обмеження відповідача у праві виїзду за межі України. Ухвала була направлена для виконання до Державної прикордонної служби України. Відповідач особисто подав до Суворовського районного суду м.Одеси заяву від 15 квітня 2013 року за вх. №12871 про видачу копії вказаної ухвали. Після вказаних подій на адресу Державної прикордонної служби 29 квітня 2013 року надійшла підроблена копія ухвали Суворовського районного суду м.Одеси від 09.04.2013 року про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон України ОСОБА_2 .. 30.04.2013 року ухвала суду від 09.04.2013 року була прийнята до виконання, відомості про ОСОБА_2 вилучено з бази даних Державної прикордонної служби України. 11.11.2013 року за вих. №0.254-10959/0/18-13 Головний центр звернувся на адрееу Голови Суворовського районного суду м.Одеси із відповідним запитом про підтвердження чи спростування факту винесення та надсилання ухвали суду від 09.04.2013 року. 20.11.2013 року від голови Суворовського районного суду м.Одеса надійшла про те, що ухвала суду про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду з України ОСОБА_2 по страві №1527/3542/12 не виносилась та завказаним номером зареєстрована інша справа. При візуальному огляді ксерокопії ухвали суду від 09.04.2013 року у справі №523/5273/13 та за повідомленням судді і секретаря підписи в рішенні вчинені не ними. 11.11.2013 року відомості про громадянина ОСОБА_2 повторно було внесено до бази даних Державної прикордонної служби України «відомості про осіб, яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України». Однак, до 11.11.2013 року ОСОБА_2 виїхав до Російської Федерації де перебував спочатку у м.Санкт-Петербург (2013-2014 роки), а потім у Воронежі (2015 рік). Відомості про перебування у вказаних містах та у вказаний період ОСОБА_2 розміщував на своїй інтернет-сторінці у соціальній мережі ВКонтакте. Позивач вважає, що відповідач заздалегідь планував та мав умисел на уникнення будь-яких виплат по аліментах, з метою чого написав та подав завідомо неправдиву заяву до Суворовського районного відділу Головного управління Державної граційної служби в Одеській області про те, що він нібито загубив власний паспорт громадянина України, новий паспорт отримав 15.03.2013 року. Таким чином, 17.03.2013 року у ОСОБА_2 знаходилися два паспорти громадянина України, виписані на його ім`я від 27.07.2000 року та від 15.03.2013 року. Коли саме ОСОБА_2 виїздив за межі України та коли він повернувся, позивачу невідомо, тому позивач зверталась з клопотанням про витребування відомостей від Державної прикордонної служби України щодо перетинання відповідачем державного кордону, оскільки вказані відомості підтвердили б те, що відповідач тривалий час перебував за межами України та відповідач не міг виплачувати позивачу аліменти на її утримання після 18-го віку, а тому позивач має право на отримання аліментів на утримання повнолітньої дитини-інваліда за минулий період.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач скористався своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та на адресу суду надав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позивачем не доведено, належним чином не перевірено обставин необхідності витрат позивача на придбання певних ліків та інші непередбачувані витрати. Як на підставу задоволення позову позивач посилається на власне скрутне матеріальне становище та необхідність придбання ліків та на інші потреби. Єдиним медичним документом наявним в матеріалах справи та наданим позивачем є довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12АА6 № 232100. Зі змісту вказаного акту встановлено, що позивача потребує постійного стороннього догляду. Позаяк вказаний акт не містить вказівок та рекомендацій лікарів про потребу в певних ліках, медичних процедурах, тощо. Позивачем не надано суду доказів того, що остання витрачає кошти на придбання певних ліків пов`язаних із фізіологічними потребами позивача. Позивачем не надано суду доказів розміру отримуваної останньою пенсії та її відповідності розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік». Не доведено обставин здійснення догляду за позивачем її матір`ю та як наслідок не можливість останньої надавати своїй доньці матеріальну допомогу. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач проживає разом зі своєю матір`ю. Не надано доказів того, що остання позбавлена можливості отримувати таку соціальну послугу як постійний догляд за особою з інвалідністю, або таку послугу не може надавати її матір та отримувати за це державну компенсацію у вигляді доходу. Відповідач до повноліття позивача за рішенням Суворівського районного суду м.Одеси від 15.06.2012 року, справа №1527/3542/12 сплачував матері на утримання позивача та не ухилявся від їх сплати, належним чином виконував свої обов`язки з утримання. Позивач не вживала ніяких можливих заходів щодо одержання аліментів з відповідача та не доводить в своїй позовній заяві факт ухилення відповідача від ухилення відповідача від надання утримання, який покладається повною мірою на позивача. Позивач не надала доказів, а саме: спроби встановити місце проживання, місце роботи, справжній розмір заробітку відповідача; будь-які письмові докази, які підтверджують звернення позивача до відповідача з вимогою про сплату аліментів, у тому числі й електронні докази листування з відповідачем. Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 застосоване в порядку забезпечення позову судового рішення Суворівського районного суду м.Одеси від 15.06.2012 року у справі №1527/3542/12. Рішенням Суворівського районного суду м.Одеси від 17.04.2018 року, справа №523/5730/15-ц за заявою його колишньої дружини мати позивача, відповідача ОСОБА_2 було оголошено безвісно відсутнім. При цьому з 2012 по 2018 рік ОСОБА_2 проживав у місті Одесі. З 11.06.2019 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи. З 04.10.2019 року по теперішній час працює у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Білгород-Дністровської районної ради» на посаді заступника директора з медичного обслуговування населення на посаді заступника директора з медичного обслуговування населення. 07.06.2023 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі №495/4979/23 рішення Суворівського районного суду міста Одеси від 17.04.2018 року по справі №523/5730/15-ц скасовано. Враховуючи вищевикладене відповідач у зв`язку з тимчасовим обмеженням за кордон не виїжджав, проживав за місцем реєстрації - АДРЕСА_1 та працював у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Білгород-Дністровської районної ради». Таким чином, позивач знала та знає місце проживання та місце роботи відповідача але ніяких заяв, телеграм тощо на адреси не надсилала тобто не вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача. Додані до позовної заяви позивачем копії фотографій відповідача не є допустимими та достовірними, оскільки здійснити реєстрацію в соціальній мережі може будь-яка людина під будь-яким іменем, сервери з інформацією соціальної мережі «Вконтакте» недоступні, що унеможливлює встановити факт та час поширення фотографій. Соціальна мережа «Вконтакте» на момент розгляду справи заборонена в Україні, сервери з інформацією недоступні, тому відсутня можливість встановити факт. Позивач до суду не надала жодних відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору з претензією на адресу відповідача, тому він не був повідомлений про наміри доньки звернутись до судового порядку вирішення питання аліментів. Відповідач є інвалідом другої групи, має на утриманні матір ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка також є інвалідом другої групи здійснюючи постійний догляд за останньою. Згідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної допомоги та соціальної допомоги серія 10 ААА № 261572 ступінь втрати працездатності на 70%.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2023 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.05.2024 року за заявою позивача витребувані докази по справі.

В судове засідання позивач не з`явилась надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, посилаючись на обставини які зазначені в позові та просить задовольнити.

В судове засідання відповідач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення та просить відмовити у задоволені позову з посиланням на обставини які зазначені у відзиві.

Суд, відповідно до ст. 223, 247 ЦПК України, ухвалив розглянути справу за відсутності позивача і відповідача, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є донькою відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 25.06.2009 року, актовий запис №1091.

За інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, 15.06.2012 року Суворовським районним судом м. Одеси у справі № 1527/3542/12 ухвалено рішення, яким з ОСОБА_2 стягнуті аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1112 грн. на утримання дитини ОСОБА_1 , починаючи з 02.03.2012 року та досягнення дитиною віку 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 включно.

Після ухвалення Суворовським районним судом м. Одеси рішення про стягнення аліментів, відповідач добросовісно до повноліття позивача сплачував аліменти на її утримання, належним чином виконував зобов`язання які були покладені рішенням суду та не був і не є боржником виконавчих проваджень, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру боржників.

Позивач ОСОБА_1 є дитиною-інвалідом із групою інвалідності перша «А» безстроково та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 20 грудня 2018 року серії 12 ААБ №232100, яка видана КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи».

У зв`язку з інвалідністю, станом здоров`я, важким матеріальним становищем, необхідністю купувати ліки та здійснювати витрати на інші потреби (у тому числі сезонні або непередбачувані витрати), позивач ОСОБА_1 06.04.2023 року звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину з інвалідністю у розмірі половини від усіх його видів заробітку (доходу), але не менше 100 % прожиткового мінімуму для працездатної особи, починаючи з дня пред`явлення позову та довічно, справа №495/3461/23.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.08.2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину з інвалідністю - задоволено частково.

З ОСОБА_2 на користь непрацездатної повнолітньої доньки ОСОБА_1 стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, що втратили працездатність, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 06.04.2023 року та на період інвалідності. Рішення суду набрало чинності та перебуває на виконанні.

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 вказує на те, що вона є повнолітньою дитиною-інвалідом із групою інвалідності перша «А» безстроково та потребує постійного стороннього догляду, незаміжня, проживає разом зі своєю матір`ю, яка постійно її доглядає, а тому мати не має можливості працювати. Батько позивача ОСОБА_2 мешкає отримав вищу медичну освіту, має постійний стабільний заробіток, працює в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Білгород-Дністровської районної ради» на посаді сімейного лікаря. Відповідач ОСОБА_2 , як батько ніякої участі у житті власної дитини-інваліда ніколи не приймав, умисно уникав сплати аліментів, не надавав ніякої матеріальної допомоги, свідомо ухилявся від виконання свої батьківських обов`язків. Про стан здоров`я, матеріальний стан позивача, необхідність придбання ліків та про інші витрати та потреби, відповідач, як батько ніколи не цікавився. Відповідач постійно намагався та намагається виїхати за кордон, уникнувши необхідності утримувати власну дитину-інваліда. Позивач вважає, що відповідач заздалегідь планував та мав умисел на уникнення будь-яких виплат по аліментах. Коли саме відповідач ОСОБА_2 виїздив за межі України та коли він повернувся, позивачу невідомо. Оскільки відповідач ОСОБА_2 тривалий час перебував за межами України, тому останній не міг доглядати та виплачувати позивачу ОСОБА_1 аліменти на її утримання після 18-го віку, а тому позивач має право на отримання аліментів на своє утримання як повнолітня дитина-інвалід за минулий період, а саме: з 15 вересня 2018 року по 31 березня 2023 року включно у розмірі 241 523 грн..

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Згідно ч.1 ст.191СК України, аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Тлумачення ч.2ст.191 СК України, свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини: - вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти; - неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати.

Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто, свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

На що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема, в постановах від 19 грудня 2019 у справі № 635/6268/18; від 27 січня 2020 року у справі № 672/198/19; від 29 січня 2020 року у справі № 756/14483/18.

Постановою Верховного Суду від 18 травня 2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другоюстатті 191 СК Українипередбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21.

За загальним правилом, визначеним СК України та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Обов`язок доказування у даній категорії справ покладено саме на позивача, отже, саме позивач має довести не лише факт направлення офіційних звернень, а факт умисного ухилення від виконання обов`язку по утриманню дітей після отримання відповідного звернення. Тобто, позивач має не лише підтвердити факт надіслання офіційного звернення про необхідність виконати обов`язок по утриманню дітей, а й факт отримання або відмову в отриманні такого звернення, що підтверджуватиме ухилення особи від виконання обов`язку.

Відповідно до частини 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.1, 2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 було достеменно відомо, що відповідач ОСОБА_2 працює у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Білгород-Дністровської районної ради», його місце проживання та номер мобільного телефону, оскільки всі дані зазначені позивачем в позовній заяві, проте позивач не вживала жодного заходу щодо одержання аліментів з відповідача.

Позивач ОСОБА_1 мала право звернутися до суду з позовною заявою про стягнення аліментів як на повнолітню дитину з інвалідністю з врахуванням дати свого повноліття, однак таким правом не скористалась, доказів того, що позивач в період 2018 року 2023 року зверталась до відповідача із вимогами про сплату аліментів на своє утримання суду не надано, а також доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в сенсі ч.2 ст.191 СК України.

Зібрані докази свідчать про те, що позивач вживала такі заходи після спливу даного строку, тобто звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів як на повнолітню дитину з інвалідністю тільки 06.04.2023 року, що в розумінні ч.2 ст.191 СК України не дає підстав для присудження аліментів за минулий час.

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факту вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача ОСОБА_2 в період з 15.09.2018 року до 31.03.2023 року та ухилення останнього від сплати аліментів.

Твердження позивача ОСОБА_1 стосовно того, що відповідач ОСОБА_2 за період 15.09.2018 року 31.03.2023 року ухилявся від сплати аліментів шляхом виїзду за межі України та тривалого часу перебування за межами України суд оцінює критично та вважає такі твердження недоведеними, оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Як вбачається з листів Головного Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19-61036/18/24 від 06.09.2024 року, №19-61040/18/24 від 06.09.2024 року, відомості щодо перетину державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України відповідачем ОСОБА_2 з 15.09.2018 року по 06.09.2024 року (на теперішній час) в Базі даних не виявлено. Крім того, з 11.11.2013 року у Державній прикордонній службі України виконується ухвала Суворовського районного суду м.Одеси від 03.04.2012 року по цивільній справі №1527/3542/12, якою суд в порядку забезпечення позову тимчасово обмежив ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України з вилученням паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Висновки за результатами розгляду справи

Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню, оскільки вжиття заходів щодо отримання аліментів з відповідача та дій останнього, направлених на ухилення від їх сплати, не підтверджено позивачем належними, допустимими і достатніми доказами.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 4, 5, 76-81, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину з інвалідністю за минулий період - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи,зазначений строк обчисляються з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Анісімова Н.Д.