Справа № 455/896/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Пошивак Ю.П.
Провадження № 22-ц/811/1094/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Назар Х.Б.

за участю: представника апелянтів Гирича О.В., Максимець Р.В. та його представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 02 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,

ВСТАНОВИЛА:

12.08.2015 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

Просили виселити ОСОБА_6 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позов обгрунтований тим, що позивачам на праві приватної власності у рівних частках кожному, належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний будинок був успадкований ними після смерті чоловіка та батька ОСОБА_7 . До його смерті у будинку був зареєстрований і до цього часу проживає відповідач, рідний брат покійного. Відповідач не має жодного відношення до них, як власників вказаного будинку, оскільки не є членом їхньої сім`ї, договору найму житлового будинку між ними не укладено. Окрім цього, відповідач проявляє своє незадоволення у різній формі агресії від образливих слів і погроз побиття до побиття ОСОБА_2 , яка неодноразово зверталась у правоохоронні органи з відповідними заявами. Спільне проживання з відповідачем є нестерпним та небезпечним для їхнього життя та здоров`я. 09.07.2015 ОСОБА_2 звернулася до відповідача із нотаріально посвідченою заявою з вимогою про добровільне зняття з реєстрації і виселення до 23.07.2015. На даний час відповідач вимогу про добровільне зняття з реєстрації і виселення не виконав, чим перешкоджає їм вільно користуватися їхньою приватною власністю.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 02 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі посилаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Звертають увагу на те, що суд у своєму рішенні зазначає, що будинок АДРЕСА_1 був приватизований, і відповідач відмовився від своєї частки у приватизації. Проте, в судовому засіданні, яке відбулось 02.03.2023 сам відповідач зазначив, що ця квартира була викуплена у держави. Підтвердженням цього є й копія Акту оціночної комісії від 17.09.1990, в якому зазначено, що рішенням виконкому Хирівської міської ради народних депутатів №141 від 10.10.1989 була створена ця комісія, а рішенням №57 від 22.05.1990 було затверджено список будинків, призначених до продажу. Також в цьому акті зазначено, що ОСОБА_8 (покійна мати відповідача) - є покупцем. ОСОБА_6 ніколи не був власником цього будинку, і частки у праві власності на нього також ніколи не мав. Зазначають, що відповідач не має жодного відношення до них, як власників вказаного будинку, оскільки не є членом їхньої сім`ї, договору найму житлового будинку між ними не укладено.На даний час відповідач вимогу про добровільне зняття з реєстрації і виселення не виконав, чим перешкоджає їм вільно користуватися їхньою приватною власністю.

Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянтів Гирич О.В. просив апеляційну скаргу задовольнити. ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_1 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом (а.с.9-12, том 1).

Сторонами не заперечується, що власником вищевказаного будинку була ОСОБА_8 , яка померла у 1999 році. Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме на житловий будинок та надвірні споруди, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Її діти, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 відмовилися від своєї частки в користь молодшого брата ОСОБА_7 . Відповідач ОСОБА_6 , як на час смерті матері ОСОБА_8 , так і на час смерті брата ОСОБА_7 , який став власником будинку після смерті ОСОБА_8 , згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом, проживав та був зареєстрованим у будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13.06.2018 у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 про визнання недійсним правочину відмови від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_8 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Старосамбірською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 після смерті матері, визнання за ОСОБА_6 права власності на приміщення у житловому будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю відмовлено (а.с.179-181, том 1).

З даних будинкової книги вбачається, що у спірному будинку з 01.06.1973 року зареєстрований відповідач ОСОБА_6 (а.с.13-14, том 1).

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У цій справі встановлено, що ОСОБА_6 зареєстрований та постійно проживає з народження у будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 після смерті матері відмовився від своєї частки у вищевказаному будинку у користь свого брата ОСОБА_7 .

Отже, відповідач не є такими, що самоправно вселився до спірного жилого приміщення, а спірне майно є його єдиним житлом, що не спростовано стороною позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виселення відповідача із займаного будинку без надання іншого житла очевидно порушуватиме суб`єктивні житлові права ОСОБА_6 , що є особою похилого віку (1956 року народження), на користування житловим приміщенням, з яким він перебуває у безперервному, тривалому і стабільному матеріально-правовому зв`язку. Також стороною позивача не доведено, що відповідачем порушуються правила співжиття, оскільки суду не надано даних, які б підтверджували протиправні дії відповідача відносно будь-кого із позивачів чи членів їх сімей.

За таких обставин, виселення ОСОБА_6 із спірної квартири не є справедливим та не відповідає принципу пропорційності з урахуванням обставин цієї справи, оскільки правові та фактичні наслідки, які настануть для ОСОБА_6 об`єктивно носитимуть невідворотний надзвичайно несприятливий характер і покладуть на нього надмірний тягар, що є несумісним із втручанням у його права на житло.

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що право ОСОБА_6 на його житло має бути захищено, оскільки виселення є несправедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи, а тому у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 02 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 02.02.2024

Головуючий

Судді