КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/12682/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів:Желепи О. В., Мазурик О. Ф.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі представника позивача - адвоката Сімутіна Р. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Паламарчука Ігоря Івановича, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

у складі судді Янченка А. В.

від 27 вересня 2023 року

у цивільній справі № 369/3425/23 Києво-Святошинського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 ,

про визнання права власності на частку в праві власності на будинок,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 13 листопада 1996 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_1 . Спільних неповнолітніх дітей від шлюбу сторони не мають.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.09.2022 року зазначений шлюб було розірвано. Рішення суду набрало законної сили.

За час проживання у шлюбі позивачем та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2002 року було набуто в спільну власність житловий цегляний будинок АДРЕСА_1 , загальна площа 117 кв.м, житлова - 55,7 кв.м, що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.10.2002 року, доданого до цієї позовної заяви.

Зазначав, що копія договору була отримана адвокатом Сімутіним Р. В. на адвокатський запит від КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області». Право власності на цей житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстроване, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, зроблений 13.02.2023 р. за параметром запиту «фізична особа ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ».

Посилаючись на те, що розподіл майна, набутого за час шлюбу та яке є спільною сумісною власністю, не проведено, угоди про добровільний поділ майна ними не досягнуто, ураховуючи, що житловий будинок є невеликого розміру й не може бути розділений в натурі, позивач просив, визнати за ним право власності на частку у праві власності на цей будинок у розмірі 1/2.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2023 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку у розмірі 1/2 в праві власності на житловий цегляний будинок АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Паламарчук І. І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановить нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Вказує, що спірний будинок є особистою власністю ОСОБА_1 , оскільки придбаний за її особисті кошти, отримані після продажу квартири АДРЕСА_2 , належної відповідачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 червня 1995 року, який відбувся 25 жовтня 2002 року. В той же день і був придбаний спірний будинок, а тому відсутні підстави вважати, що він є спільною сумісною власністю подружжя, лише з тих підстав, що придбаний в період перебування сторін у шлюбі.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представника позивача Сімутін Р. В. заперечив проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та її представник в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Судове засідання, призначене на 21 жовтня 2024 року було відкладено за клопотанням представника відповідача, що було обґрунтоване його хворобою.

Судове засідання 09 грудня 2024 року, представник відповідача просив відкласти у зв`язку із зайнятістю в іншій справі, доказів на підтвердження поважності причин відсутності у засідання 21.10.2024 року не надав. Клопотання залишено без розгляду, оскільки надіслано на офіційну електронну адресу апеляційного суду, без кваліфікованого електронного цифрового підпису.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 13 листопада 1996 року позивач уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_1 , що був зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Московського району (м. Київ), актовий запис № 920.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.09.2022 року зазначений шлюб було розірвано. Рішення суду набрало законної сили.

За час проживання у шлюбі сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2002 року було набуто у власність житловий цегляний будинок АДРЕСА_1 . Загальна площа будинку складає 117 кв.м, житлова площа будинку складає 55,7 кв.м. Зазначене підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.10.2002 року.

Право власності на цей житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстроване, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, зроблений 13.02.2023 р. за параметром запиту «фізична особа ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що розподіл майна, набутого за час шлюбу та яке є спільною сумісною власністю, не проведено, угоди про добровільний поділ майна сторонами досягнуто не було, та за встановлених обставин набуття будинку під час шлюбу дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду , виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно придбане позивачкою за її особисті кошти, отримані від продажу належної їй на праві власності квартири, який відбувся 25 жовтня 2002 року, оскільки відповідних доказів під час розгляду справи у суді першої інстанції не подавалось. Про неможливість подання таких доказів у суді першої інстанції, апеляційна скарга доводів не місить, як і клопотання про прийняття нових доказів й поновлення строку на їх подання.

Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що договір купівлі-продажу належної на праві власності відповідачці ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , підтверджує продаж квартири за 36 700 гривень, в той час як спірний будинок був придбаний за 62 200 гривень, й у договорі купівлі-продажу будинку відсутня умова, що будинок повністю або частково набувається за особисті кошті ОСОБА_1 , що на момент набуття перебувала у шлюбі і з позивачем.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

В даній справі презумпція спільності майна відповідачкою не спростована.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Паламарчука Ігоря Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2024 року.

Судді: Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

О. Ф. Мазурик