Головуючий у І інстанції Ключник А.С.
Провадження № 22-ц/824/1919/2024 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ФОП ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04 лютого 2020 року між ним та ФОП ОСОБА_2 укладено Договір № 7559, згідно з яким: Замовник (позивач) доручає, а Виконавець (відповідач) зобов`язується виконати у відповідності до умов даного Договору якісно та своєчасно будівельно-ремонтні роботи, а Замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити їх.

Відповідно до п.2.1 Договору виконавець зобов`язується у відповідності до затвердженої кошторисної документації, яка є невід`ємною частиною цього Договору, здійснити ремонт приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в термін до 20 квітня 2020 року.

На виконання умов даного договору позивач передав відповідачу грошові кошти у готівковій формі у розмірі 147 287,00 грн.

Однак, не зважаючи на це, відповідач будівельно-ремонтні роботи на об`єкті позивача не виконав, через що останній був змушений розірвати договір, укладений між сторонами, шляхом направлення «Повідомлення про розірвання договору №7559 від 04.02.2020 року» з вимогою повернути сплачені грошові кошти у зв`язку з невиконанням умов договору.

Відповідач кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач 14 березня 2023 року повторно направив претензію про повернення безпідставно отриманих коштів, яка також була проігнорована.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у сумі 290 486,84 грн., з яких: сума основного боргу - 176 287,00 грн.; 3% річних - 15 435,54 грн.; інфляційні втрати - 81 512,44 грн.; пеня - 17 251,86 грн., а також вирішити питання розподілу судових витрат у вигляді сплаченого позивачем за подачу позову судового збору у розмірі 2 904,87 грн. та 87 146,05 грн. витрат за надану професійну правничу допомогу.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що положення ст. 1212 ЦК України застосовуються і в тому випадку, коли правова підстава набуття майна була, проте згодом відпала.

Зазначає, що судом не надано правову кваліфікацію спірним правовідносинам. Оскільки укладений між сторонами договір розірвано, відповідно у відповідача відпала підстава зберігати у себе кошти, передані позивачем на виконання договору, відтак спірні правовідносини мають кондикційний характер та підлягають регулюванню відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Проте, навіть якщо припустити, що спірні правовідносини не є кондикційними, тобто судом правильно встановлено неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України, то суд першої інстанції все одно зобов`язаний був задовольнити позовні вимоги у зв`язку із таким.

По-перше, незважаючи на норми, на які посилався позивач, суд зобов`язаний надати правову оцінку спірним правовідносинам та вирішити спір по суті на підставі норм матеріального та процесуального права.

По-друге, як для кондикційних правовідносин, так і для відносин, пов`язаних зі стягненням коштів за договором, характерні одні і ті ж підстави та предмет позову.

Спочатку між сторонами виникли договірні відносини, на виконання яких позивач передав кошти відповідачу, водночас відповідач свої зобов`язання не виконав. Позивач належним чином розірвав Договір в односторонньому порядку та вимагав від відповідача повернення коштів у зв`язку із невиконанням останнім договірних зобов`язань. Оскільки зобов`язання відповідачем не виконані, відповідач зобов`язаний повернути кошти, сплачені позивачем.

У позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача кошти, без деталізації підстав стягнення (як безпідставно набуті, як майнову шкоду, як борг тощо). Тобто, така позовна вимога характерна як для відносин про стягнення боргу за договором, так і для кондикційних зобов`язань та є належним способом захисту. Більше того, факт отримання коштів відповідачем не спростовувався ним у відзиві на позов, та не був відхилений судом в оскаржуваному рішенні.

Слід враховувати, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

При цьому, якщо сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі №924/1473/15).

Також, позивач у апеляційній скарзі посилається на те, що судом помилково прийнято та приєднано до матеріалів справи відзив на позов, який подано без дотримання вимог, встановлених процесуальним законодавством, так як у матеріалах справи відсутні докази направлення позивачу відзиву на позов.

Також вказує, що судом не враховано актуальні правові позиції Верховного Суду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сиротюк Р.В. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з викладених у ній підстав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено Договір № 7559, за умовами якого Замовник (позивач) доручає, а Виконавець (відповідач) зобов`язується виконати у відповідності до умов даного Договору якісно та своєчасно будівельно-ремонтні роботи, а Замовник зобов`язується прийняти цю роботу та оплатити їх (а.с.11-13).

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що Виконавець зобов`язується у відповідності до затвердженої кошторисної документації (Додаток 1), який є невід`ємною частиною цього Договору, здійснити ремонт приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в термін до 20 квітня 2020 року.

Пунктом 3.2. Договору та Додатком до договору №7559 від 04 лютого 2020 року сторонами було погоджено кошторисну документацію та визначено ціну договору у розмірі 164 147,06 грн.

На виконання умов Договору № 7559 позивач передав відповідачу грошові кошти у готівковій формі у розмірі 147 287 грн., що підтверджується копіями товарних чеків (а.с.18-21).

Посилаючись на те, що відповідач не виконав необхідні ремонтно-будівельні роботи на об`єкті позивача, що стало підставою для розірвання укладеного між сторонами договору, позивач просив стягнути з відповідача безпідставно утримувані ним кошти у розмірі 176 287,00 грн., а також штрафні санкції за неналежне виконання зобов`язання у вигляді 3% річних - 15 435,54 грн.; інфляційних втрат - 81 512,44 грн.; пені - 17 251,86 грн. Також просив вирішити питання розподілу судових витрат у вигляді сплаченого ним за подачу позову судового збору у розмірі 2 904,87 грн. та 87 146,05 грн. витрат за надану професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України, так як між сторонами існували договірні правовідносини, що є належною правовою підставою отримання відповідачем грошових коштів від позивача.

З висновками суду в частині наявності підстав для відмови у задоволенні позову колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу.

Договір є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з частиною четвертою, п`ятою статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом, а якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін,виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 363/3555/17-ц (провадження № 61-22274св19).

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли відносини з приводу виконання договору будівельного підряду, які регулюються нормами параграфу 3 глави 61 Цивільного кодексу України. Так, за умовами укладеного між сторонами 04.02.2020 року договору №7559 відповідач, як виконавець, зобов`язався виконати згідно умов договору якісно та своєчасно ремонтно-будівельні роботи на об`єкті позивача, а позивач, як замовник, зобов`язався прийняти ці роботи та оплатити їх.

Зважаючи на договірний характер правовідносин, що склались між сторонами, можливість застосування положень ст. 1212 ЦК України, на яку як на підставу своїх вимог про повернення коштів посилається ОСОБА_1 , обумовлена, по-перше, фактом припинення підстави набуття особою за рахунок іншої особи майна, чим, зокрема, може бути розірвання договору; по-друге, така можливість встановлена законом у випадку, якщо сторона, яка вчинила виконання за договором, не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам), внаслідок чого згодом відмовилася від договору, і судом при цьому має бути встановлене порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однією із сторін.

Укладений між сторонами 04.02.2020 року договір №7559 дійсно був розірваний у передбачений договором спосіб шляхом направлення відповідачу «Повідомлення про розірвання договору №7559 від 04.02.2020 року» з вимогою повернути сплачені грошові кошти у зв`язку з невиконанням умов договору, тобто підстава набуття відповідачем коштів від позивача припинилася.

Разом з тим, самого по собі припинення підстави набуття відповідачем коштів від позивача недостатньо для висновку про необхідність їх повернення позивачу, оскільки ці кошти були отримані відповідачем на відповідній правовій підставі - на підставі укладеного між сторонами договору.

Зважаючи на характер спірних правовідносин, які стосуються виконання сторонами умов договору будівельного підряду, в подальшому розірваного, позивачу, як особі, яка вчинила виконання за договором шляхом передачі відповідних грошових коштів відповідачу, необхідно було довести, що отримане ним від відповідача зустрічне надання не відповідає переданому майну (сплаченим коштам), тобто позивачу, який порушив перед судом питання про повернення усіх переданих відповідачу коштів, слід було надати суду належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження тієї обставини, що відповідачем взагалі ремонтно-будівельні роботи на об`єкті позивача виконані не були або були виконані у тому обсязі, що явно не відповідає сплаченим за ці роботи коштам. Тільки у такому випадку можна було б говорити про порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків за договором відповідачем, наслідком чого могло б бути стягнення з нього коштів, як безпідставно набутих, згідно ст. 1212 ЦК України.

Разом з тим, в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про те, що ремонтно-будівельні роботи відповідачем на об`єкті позивача проводились з лютого по жовтень 2020 року, що, зокрема, підтверджується листуванням сторін у Вайбері, яке долучене самим позивачем до позовної заяви (а.с.23-33).

Крім того, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивач проводив оплату згідно актів виконаних робіт лише до жовтня 2020 року, і згідно Акту №14 від 29.10.2020 року, копія якого наявна у матеріалах справи, у позивача, як замовника, виникла перед відповідачем, як виконавцем, заборгованість за виконані роботи на суму 24 296,04 грн., а також за придбані матеріали на суму 4 085,00 грн. (а.с.59), тобто саме замовник порушив умови п.п. 2.2.6 та 2.2.7 договору, чим спричинив зупинку виконання ремонтно-будівельних робіт.

Вищенаведені обставини у своїй сукупності свідчать про відсутність підстав для висновку про неотримання позивачем, як стороною, яка вчинила виконання за договором, від відповідача зустрічного надання у тому обсязі, який відповідає сплаченим коштам, відтак, з обставин справи не вбачається порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків відповідачем, як стороною договору.

За таких обставин обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих коштів у розмірі 176 287,00 грн., оскільки позивачем не доведено підстави стягнення цих коштів.

Оскільки судом обґрунтовано відмовлено у стягненні з відповідача на користь позивача суми безпідставно отриманих коштів у розмірі 176 287,00 грн., правильним є і рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача штрафних санкцій за неналежне виконання зобов`язання у вигляді 3% річних - 15 435,54 грн.; інфляційних втрат - 81 512,44 грн. та пені - 17 251,86 грн., оскільки вимога про стягнення штрафних санкцій є похідною і її задоволення безпосередньо залежить від задоволення вимоги позивача про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що Святошинський районний суд міста Києва, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав їх недоведеності.

Доводи апеляційної скарги позивача про помилковість висновків суду про непоширення на спірні правовідносини положень ст. 1212 ЦК України заслуговують на увагу апеляційного суду, однак ці доводи не спростовують обгрунтованості судового рішення з огляду на недоведеність позивачем підстав застосування ст. 1212 ЦК України, яка, дійсно, підлягає до застосування, зважаючи на факт розірвання укладеного між сторонами договору, як правової підстави набуття відповідачем коштів, але за умови доведеності сукупності умов, які позивачем у встановлений законом спосіб доведені не були, про що зазначено у даній постанові, висновки якої є чіткими і зрозумілими для сприйняття.

Відхиляються колегією суддів і доводи скарги про порушення судом обов`язку самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин та застосувати ті норми матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, оскільки спірні правовідносини врегульовуються положеннями ст. 1212 ЦК України, зважаючи на припинення підстави набуття відповідачем коштів від позивача, на що цілком обґрунтовано посилається позивач у своїй позовній заяві, відтак, обов`язок самостійно здійснити кваліфікацію спірних правовідносин і застосувати іншу норму матеріального права, предметом регулювання якої є ці правовідносини, в цій справі у суду відсутній.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повнимта всебічним з`ясуванням усіх обставин справи та перевіркою їх наявними у справі доказами.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, надано оцінку наявним у справі доказам та у зв`язку із недоведеністю позовних вимог ОСОБА_1 ,обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки Святошинським районним судом міста Києва рішення від 22 червня 2023 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: