СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/995/24

пр. № 2/759/1899/24

28 жовтня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі судових засідань Шило М.І..,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Чернецької Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

09.01.2024 р. адвокат Кучерина Б.В., який здійснює представництво інтересів позивача, засобами поштового зв`язку звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. 18.03.2019 р. за реєстровим №1691, у загальному розмірі 29637400,23 грн., яка складається з основного боргу у розмірі 3195000,00 грн., 3% річних за період з 19.09.2019 р. по 23.02.2022 р. у розмірі 233191,23 грн., пені за період з 19.09.2019 р. по 23.02.2022 р. у розмірі 26209209,00 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.01.2024 р. відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

19.03.2024 р. представником позивача подано заяву про зменшення розміру позовних вимог у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, що склав 2194341,00 грн. Таким чином, просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 90000,00 доларів США, що еквівалентно 3537000,00 грн., 3% річних у розмірі 258152,55 грн., пеню у розмірі 3995409,00 грн.

03.04.2024 р. від представника відповідача адвоката Чернецької Г.М. надійшов відзив у справі. В обгрунтування заперечень вказує, що за вказаним договором позики вже стягнуто заборгованість за рішенням суду у справі №759/1001/24. Також зазначає про пропуск позивачем позовної давності, оскільки строк виконання зобов`язання за даним договором позики закінчився 18 березня 2019 року, що є підставою для відмови у позові. Посилається на пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України як на підставу списання неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, сплата яких передбачена відповідними договорами, що нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами.

10.04.2024 р. судом отримано відповідь на відзив, у якому представник позивача заперечує доводи відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з посиланням на наявність рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12.03.2024 року по справі № 759/10001/24, оскільки предметом позовних вимог у справі № 759/10001/24 були зовсім інші позовні вимоги про стягнення інших сум позики, які випливають з іншого договору позики від 28.05.2021 року, укладеного за участю поручителя ОСОБА_4 на підставі договору поруки від 28.05.2021 року. При цьому предметом позовних вимог у даній справі № 759/995/24 є договір позики від 18.03.2019 року, укладений між сторонами на суму в розмірі 3 631 488 грн. 00 коп. Щодо перебігу строку позовної давності зазначає, що він почався з 19.09.2019 року та мав закінчуватись 19.09.2022 року, тобто період дії в Україні воєнного стану. Позивач через свого представника звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики 09.01.2024 року, однак станом на день звернення з позовом строки загальної позовної давності, передбачені ст. 257 Цивільного кодексу України та спеціальної позовної давності щодо вимог про стягнення пені, передбачені ст. 258 Цивільного кодексу України не спливли, не є пропущеними в силу вимог діючого законодавства ( п. п. 12, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК), а тому клопотання про їх застосування не підлягає до задоволення. Вимоги п. 18 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення ЦК України», відповідно до яких позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 Цивільного кодексу України та від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені), нарахованих після 24.02.2022 року не підлягають застосуванню, оскільки 3% річних(за ст. 625 Цивільного кодексу України) та пеня, нараховані відповідачу ОСОБА_3 відповідно до договору позики з моменту порушення прав позивача на отримання заборгованості з 19.09.2019 року по 23.02.2022 року (тобто до моменту початку воєнного стану, а пеня розрахована з 19.09.2019 року по 11.03.2020 (тобто до моменту початку карантину), що свідчить про те, що будь - які штрафні санкції за невиконання умов договору позики в період воєнного стану відповідачу взагалі не нараховувались, а тому п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України не порушено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.04.2024 р. у прийнятті зустрічної позовної заяви відмовлено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.04.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.07.2024 р. відмовлено у зупиненні провадження у справі.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечує.

Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.03.2019 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 з другої сторони укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О. та зареєстровано у реєстрі за №1691.

Згідно п. 2.2 договору, позика повертається у строки та порядку, визначеному п.2.6 цього договору, у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики.

Згідно п.2.6. договору, позика повертається частинами в наступному порядку:

а) в строк до 18.04.2019 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 2400 доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;

б) в строк до 18.05.2019 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 2400 доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;

в) в строк до 18.06.2019 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 2400 доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;

г) в строк до 18.07.2019 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 2400 доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;

д) в строк до 18.08.2019 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 2400 доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;

е) в строк до 18.09.2019 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 122400 доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;

Згідно п.3 договору, при неповерненні чи несвоєчасному повернені суми позики або її частини, у строки, визначені пунктом 2.6 цього договору, позичальник сплачує позикодавцеві пеню в розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу.

Згідно п. 4.1. факт отримання грошових коштів у розмірі 3631488,00 грн., що за курсом Національного банку України на момент укладення договору становить еквівалент 134400,00 доларів США, підтверджується заявою позичальника, або відповідним записом, здійсненим власноручно позичальником на цьому договорі.

Заявою від 18.03.2019 р. посвідченою приватним нотаріусом КМНО Тригуб Є.О. ОСОБА_3 підтвердив факт отримання грошових коштів у розмірі 3631488,00 грн., що за курсом НБУ на момент укладення цього Договору становить 134400 доларів США від ОСОБА_2

18.03.2024 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язання ОСОБА_3 за договором позики, укладеним між іпотекоджателем та боржником 18.03.2019 р. та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О., на суму 3631488,00 грн., що за курсом НБУ на момент укладення цього Договору становить 134400 доларів США.

Згідно п.2.1. договору іпотеки, сторони оцінюють предмет іпотеки в розмірі 2972200,00 грн., що за курсом НБУ на момент укладення цього Договору становить еквівалент 110000,00 доларів США.

02.02.2021 р. сторонами внесено зміни до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тригуб Є.О., в частині, що стосується предмету іпотеки. Інші положення залишено без змін.

Як вбачається з довідки іпотекодержателя вартість предмета іпотеки, визначена суб`єктом оціночної діяльності, згідно із звітом про оцінку майна виданого ТОВ "Центр оцінки "Партнер" 20.12.2022 р. та становить 2194341,00 грн.

Факт реалізації предмету іпотеки за ціною 2194341,00 грн. не заперечується жодною зі сторін.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24ц12).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (Постанова Верховного суду від 08.03.2023 р. справа №640/3493/17).

Таким чином, враховуючи зміст та умови, які сторони погодили та зафіксували у нотаріально посвідченому договорі позики, суд вважає, що підтвердженим факт існування боргового зобов`язання та засвідчує безпосереднє отримання боржником від кредитора грошових коштів.

Встановивши факт існування між сторонами позикових правовідносин, а також факт неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань із повернення суми позики, часткове повернення позики, суд доходить обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики у розмірі 90000,00 доларів США, що еквівалентно 3537000,00 грн.

Щодо вимог про стягнення пені.

Позивачем нараховану пеню згідно п. 3 договору позики в розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу у розмірі 6189750,00 грн. У зв`язку з реалізацією предмету іпотеки на суму 2194341,00 грн., розмір пені зменшено до 3995409,00 грн.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

На підставі п. 2.6.е договору, позика повинна бути повернута в строк до 18.09.2019 року.

Згідно п.3 договору, при неповерненні чи несвоєчасному повернені суми позики або її частини, у строки, визначені пунктом 2.6 цього договору, позичальник сплачує позикодавцеві пеню в розмірі 1 (один) процент від суми простроченого платежу за кожен день прострочки сплати боргу.

Відповідно до ч.1,3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Установивши, що позичальник не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення пені, визначеної умовами договору.

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 18.03.2020 у справі N 902/417/18 (провадження N 12-79гс19), від 28.06.2019 у справі N 761/9584/15-ц (провадження N 14-623цс18).

Судова практика щодо зменшення розміру неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, є сталою і послідовно застосовується судами. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.06.2019 у справі N 761/9584/15-ц та від 18.03.2020 у справі N 902/417/18 також зазначила про зменшення розміру неустойки, якщо він є завищеним порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Однак указані критерії є загальними і не спрямовують сторони на звернення уваги та надання доказів щодо існування інших обставин, а суд - на можливість обґрунтувати зменшення розміру неустойки.

Частина 3 ст. 551 ЦК України визначила такі підстави для її застосування: значне перевищення розміру неустойки заявленому розміру збитків; наявність інших обставин, які мають істотне значення.

Тобто перелік для застосування зазначеної норми не вичерпний і не конкретизований. При застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України суди в основному керуються обставинами конкретної ситуації, внутрішнім переконанням, а також принципами розумності, справедливості і пропорційності у цивільному судочинстві.

При розгляді питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суди мають об`єктивно оцінити, чи є такий випадок винятковим у конкретний справі, з огляду на: інтереси сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання; причину (причини) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначність прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання; невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінку винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків); інші обставини, які притаманні конкретній справі.

При цьому потрібно взяти до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень ЦК України вважаються, зокрема: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).

Тобто залежно від виду зобов`язання різняться й критерії застосування норми про можливість зменшення судом розміру неустойки.

Суди мають виходити з обставин конкретної справи, враховувати передбачені ч. 3 ст. 2 ЦПК України основні засади цивільного судочинства, зокрема змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність, а також передбачені ч. 6 ст. 3 цього Кодексу принципи справедливості, добросовісності та розумності.

З аналізу зазначеного можна виділити такі критерії, які суди повинні враховувати при застосуванні ч. 3 ст. 551 ЦК України: значне перевищення розміру неустойки заявленому розміру збитків (співмірність); наявність інших обставин, які мають істотне значення, якими, зокрема, можуть бути: ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; наслідки порушення зобов`язання; поведінка винної сторони щодо вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст. 11 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 у справі N 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Враховуючи викладене, а також положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір неустойки в розмірі, що не перевищує суму основної заборгованості, тобто 3537000,00 грн. Суд вважає, що визначений судом розмір неустойки таким, що відповідає засадам розумності, добросовісності та справедливості.

Відповідно до ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Приймаючи до уваги реалізацію предмета у іпотеки на суму 2194341,00 грн. та зменшення пені, суд доходить висновку про стягнення з відповідача внаслідок неналежного виконання забов`язання пені у розмірі 1342659,00 грн. (3537000,00 грн. - 2194341,00 грн.).

Щодо стягнення 3% річних.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог п. 18 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення ЦК України» встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

За період з 19.09.2019 по 23.02.2024 р. позивач просить стягнути на підставі ст. 625 ЦК України з відповідача 3% річних, внаслідок неналежного виконання зобов`язання у розмірі 258152,55 грн. Вказаний розрахунок перевірено судом, він є таким, що здійснений відповідно до вимог законодавства.

Вимоги п. 18 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення ЦК України», відповідно до яких позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 625 Цивільного кодексу України та від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені), нарахованих після 24.02.2022 року не підлягають застосуванню по даній справі, оскільки 3% річних (за ст. 625 Цивільного кодексу України) нараховані відповідачу ОСОБА_3 з моменту порушення прав позивача на отримання заборгованості з 19.09.2019 року по 23.02.2022 року (тобто до моменту початку воєнного стану, що свідчить про те, що будь - які штрафні санкції за невиконання умов договору позики в період воєнного стану відповідачу взагалі не нараховувались, а тому п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України не порушено.

Щодо заперечень про наявність рішення суду щодо стягнення з відповідача заборгованості.

Судом встановлено, що предметом позовних вимог у справі № 759/10001/24 були вимоги про стягнення інших сум позики, які випливають з іншого договору позики від 28.05.2021 року, укладеного за участю поручителя ОСОБА_4 на підставі договору поруки від 28.05.2021 року.

Зокрема, 28.05.2021 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 з другої сторони укладено Договір позики, який посвідчено Тарасовою Ю.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 798. Відповідно до п. 1 Договору позики «Позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошті в сумі 2 290 496 грн. 00 коп., що за курсом Національного банку України на момент укладання Договору становило еквівалент 83 200 доларів США, 00 центів (1 USD = 27,53 грн.), а позичальник зобов`язаний повернути отримані кошти до 28.05.2022 року.» 28.05.2021 року між ОСОБА_2 (далі - «Позивач» або «Позикодавець») з однієї сторони та ОСОБА_4 (далі - «Відповідач 2» або «Позичальник») з другої сторони укладено Договір поруки, який посвідчено Тарасовою Ю.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - «Договір поруки»).

При цьому предметом позовних вимог у даній справі № 759/995/24 є договір позики від 18.03.2019 року, укладений між сторонами в розмірі 3 631 488 грн. 00 коп., що за курсом Національного банку України на момент укладання Договору становило еквівалент 134 400 доларів.

Таким чином, рішення у справі № 759/10001/24 не має жодного відношення до зобов`язальних правовідносин по даній справі та було постановлено з підстав виключно ненадання оригіналу договору позики та не набрало законної сили станом на даний момент, оскільки оскаржено до Київського апеляційного суду позивачем, тому посилання відповідача на ці обставини є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо заперечень про застосування строку позовної давності.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до п. 1 Договору позики «Позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошті в сумі 3 631 488 грн. 00 коп., що за курсом Національного банку України на момент укладання Договору становило еквівалент 134 400 доларів США, 00 центів (1 USD = 27,02 грн.), а позичальник зобов`язаний повернути отримані кошти до 18.09.2019 року.».

Таким чином, перебіг строку позовної давності почався з 19.09.2019 року та мав закінчуватись 19.09.2022 року, тобто період дії в Україні воєнного стану.

Позивач через свого представника звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики 09.01.2024 року, однак станом на день звернення з позовом строки загальної позовної давності, передбачені ст. 257 Цивільного кодексу України та спеціальної позовної давності щодо вимог про стягнення пені, передбачені ст. 258 Цивільного кодексу України не спливли, не є пропущеними в силу вимог діючого законодавства ( п. п. 12, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК), а тому клопотання про їх застосування не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК в редакції станом на момент закінчення строків позовної давності (19.09.2022 року) та на момент звернення до суду (09.01.2024 року) з позовом у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином, станом на час звернення до суду 09.01.2024 року на всій території України було введено воєнний стан, а відповідний пункт 19 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України передбачав, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу, продовжуються на строк його дії, що свідчить про те, що строки позовної давності, передбачені ст. ст. 257,258 Цивільного кодексу України не були пропущені, а клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог позивача не підлягає задоволенню з урахуванням чітких приписів закону (п. п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК).

Відповідно до правового висновку постанови ВС від 21.06.2023 року у справі № 727/4133/22 судом встановлено, що оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (30 травня 2022 року) про стягнення надлишково сплачених коштів в Україні діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України, підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з його пропуском не було.

Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.

Таким чином, оскільки закінчення строків позовної давності та подання позовної заяви про припадало на період дії воєнного стану, відповідно до якого строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого воєнного стану ( п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК), будь - які підстави для застосування наслідків спливу таких строків відсутні.

На підставі вищенавденного суд доходить висновку про часткове задовлення позовних вимог та стягнення з відповідача внаслідок неналежного виконання договірного зобов`язання за договором позики заборгованості у розмірі 90000,00 доларів США, що еквівалентно 3537000,00 грн., пені у розмірі 1342659,00 грн., 3% річних у розмірі 258152,55 грн.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог (65,9%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9977,26 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 526, 530, 546, 548, 549, 551, 1046-1049 Цивільного кодексу України, ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) заборгованість за договором позики заборгованості у розмірі 90000,00 доларів США, що еквівалентно 3537000,00 грн., пені у розмірі 1342659,00 грн., 3% річних у розмірі 258152,55 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 9977,26 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю.Єросова