Справа № 372/809/23
Провадження № 2-1488/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2024 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

Головуючого судді Потабенко Л.В.,

при секретарі Водолазській Т.Ю.,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на утримання за шлюбним договором та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення грошових коштів за шлюбним договором, в якому просить: стягнути з відповідача на її користь заборгованість на утримання за шлюбним Договором №4453 від 08.08.2017 року за період з 14.01.2021 року по 01.03.2023 рік у розмірі 1 822 321 (один мільйон вісімсот двадцять дві тисячі триста двадцять одну) грн., зобов`язати відповідача на виконання пункту 3 шлюбного договору № 4453 від 08.08.2017 року придбати та зареєструвати право власності за позивачем на житловий будинок разом із земельною ділянкою, а також стягнути понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у розмірі 13 420 грн. Позивач мотивує вимоги тим, що 08.08.2017 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, про що Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зроблено актовий запис № 2171 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . 08.08.2017 року сторони маючи намір урегулювати на майбутнє майнові права та обов`язки їх як подружжя, уклали шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. та зареєстровано в реєстрі за № 4453. Згідно пункту 2 шлюбного договору зазначено, що у випадку розірвання шлюбу відповідач (чоловік) зобов`язується утримувати позивача (дружину), а саме щомісячно сплачувати суму не менше ніж тридцять прожиткових мінімумів доходів громадян або передати право власності на корпоративні права на юридичну особу за законодавством України чистий прибуток якої дорівнює сумі не менше ніж тридцять прожиткових мінімумів доходів громадян. Пунктом 3 шлюбного договору передбачено, що відповідач зобов`язується придбати у власність позивача житло, а саме житловий будинок разом із земельною ділянкою протягом двадцяти днів з дати реєстрації шлюбу. Пунктом 4 шлюбного договору зазначено, що позивач та відповідач (чоловік та дружина) досягли взаємної згоди про те, що договором регулюються майнові відносини між подружжям та визначаються взаємні майнові права і обов`язки подружжя щодо майна, визначеного в договорі. На укладений договір не поширюються положення статті 60 Сімейного кодексу України, а правовий статус майна, набутого подружжям за час шлюбу, регулюються договором. У період перебування у шлюбі майно, яке буде одержане кожним з сторін в дар або внаслідок спадкування, вважатиметься особистою власністю кожної сторони. Пунктом 14 шлюбного договору передбачено, що у випадку розірвання шлюбу майно (рухоме і нерухоме) особисті майнові права придбані (набуті) під час шлюбу, залишаються тому з подружжя, на чиє ім`я вони придбані, зареєстровані. Майно (рухоме і нерухоме), особисті майнові права, придбані (набуті) під час шлюбу як спільна часткова власність, розподіляються між подружжям відповідно до часток, визначених у відповідних договорах. Пунктом 15,16 зазначено, що шлюбний договір припиняється в день подання до нотаріуса спільної заяви сторін про відмову від нього. У випадку виникнення спору шлюбний договір може бути змінено або розірвано на вимогу однієї зі сторін у судовому порядку. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14.12.2020 року у справі № 757/57607/18-ц шлюб між сторонами розірвано. Згідно відмітки на копії рішення станом на 13.01.2021 року рішення набрало законної сили. Відповідач добровільно не здійснює виконання своїх обов`язків згідно шлюбного договору в частині утримання позивача, що є підставою для звернення до суду та стягнення заборгованості у примусовому порядку, а тому у позивача виникло право про стягнення з відповідача заборгованості, тому позивач звернутися до суду за захистом своїх прав.

14 травня 2024 року винесено ухвалу про скасування заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 січня 2024 року (провадження № 2-103/24), справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою 06 серпня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

10.06.2024 року на адресу суду відповідачем надано відзив в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що з вересня 2017 року сторони фактично припинило шлюбні відносини, причиною чого стали подружні зради позивачки. У жовтні 2017 року відповідачем було направлено до Печерського районного суду м. Києва позовну заяву про розірвання шлюбу, яку до відкриття провадження у справі останній повернув, на прохання позивачки, зважаючи на те, що в той час у позивача відбувався судовий процес у Київському районному суді м. Одеси у справі №520/13963/17, а тому зі слів позивача, розлучення з відповідачем на той час мало б вкрай негативні наслідки для неї та її правової позиції у справі №520/13963/17. Крім того протягом всього часу як з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, так і з моменту офіційного розірвання шлюбу позивач жодного разу не звернулась до відповідача з вимогою на виконання умов шлюбного договору. З положень шлюбного договору не вбачається, що відповідачу було роз`яснено наслідки укладення такого договору, зокрема, договір не містить положень з посиланнями на те, що сторони договору уклали шлюб чи направили заяву до відділу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу, зазначається лише «сторони мають намір укласти шлюб», що суперечить положенням Сімейного кодексу України. На підставі зазначеного, вважає, що позивачка не має права на утримання згідно з п. 2 та п. 3 шлюбного договору.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено Шлюбний договір від 08.08.2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. зареєстрованим за № 4453. Зміни до Договору сторонами не вносилися.

08 серпня 2017 року між сторонами було укладено шлюб Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

14 грудня 2020 року рішенням Печерського районного суду міста Києва шлюб зареєстрований між сторонами 08 серпня 2017 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, запис № 2171, розірвано. Рішення набрало законної сили.

08.11.2017 року позивачем ОСОБА_5 змінено прізвище на « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 08.11.2017 року виданого Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві актовий запис 101, та видано свідоцтво серії НОМЕР_2 .

Згідно п. 20 Договору, цей шлюбний договір є укладеним після його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. Договір набрав чинності 08.08.2017 року.

Згідно п. 15 Договору цей шлюбний договір припиняється в день подання до нотаріуса спільної заяви сторін про відмову від нього.

Пунктом 2 Шлюбного Договору вказано, що у випадку розірвання шлюбу Відповідач (Чоловік) зобов`язується утримувати Позивача (Дружину), а саме щомісячно сплачувати суму не менше ніж тридцять прожиткових мінімумів доходів громадян або передати право власності на корпоративні права на юридичну особу за законодавством України чистий прибуток якої дорівнює сумі не менше ніж тридцять прожиткових мінімумів доходів громадян.

Пунктом 3 Шлюбного Договору передбачено, Відповідач зобов`язується придбати у власність Позивача (Дружини) житло, а саме житловий будинок разом із земельною ділянкою протягом двадцяти днів з дати реєстрації шлюбу.

Пунктом 15,16 зазначено, Шлюбний Договір припиняється в день подання до нотаріуса спільної заяви сторін про відмову від нього. У випадку виникнення спору цей Шлюбний Договір може бути змінено або розірвано на вимогу однієї зі сторін у судовому порядку.

Судом встановлено, що після набрання рішення суду про розірвання шлюбу законної сили у позивача виникло право на утримання у відповідності до пункту 2 Шлюбного Договору та по 01.03.2023 рік, а саме момент звернення до суду.

Зі змісту шлюбного договору вбачається, що зміст Договору сторонам зрозумілий, а юридичні наслідки відомі, отже відповідач знає про свій обов`язок сплатити позивачці грошові кошти на виконання Договору, але добровільно не виконує свій обов`язок, що стало підставою позову.

Відносини, що склалися між сторонами регулюються Договором, Сімейним кодексом України.

Відповідно до ч.2 ст.7, ч.1 статті 9 СК України подружжя можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст. 92 СК України, шлюбний договір може бути укладено особами,які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки (ч.1 ст.93 СК України).

Шлюбний договір укладається в письмовій формі і нотаріально посвідчується (ч.1 ст.94 СК України).

Якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу (ч.1 ст.95 СК України).

Сторони можуть домовитися про надання утримання одному з подружжя незалежно від непрацездатності та потреби у матеріальній допомозі на умовах, визначених шлюбним договором (ч.1 ст.99 СК України).

Отже, Договір було укладено сторонами за встановленою законом формою після подання ними заяви про реєстрацію шлюбу про, що зазначено в преамбулі Договору та у відповідності до норм встановлених главою 10 СК України.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 526 та 525 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України).

У Постанові Верховного Суду від 17червня 2020 року по справі №761/46925/18 за позовом про розірвання шлюбу і стягнення компенсації, передбаченої шлюбним договором, Верховним Судом зроблено наступні висновки:

Відповідно до частини 2 статті 7, частини 1 статті 9 СК України подружжя можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 1 статті 93 та частини 3 статті 99 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки, у тому числі, право на утримання. Так, сторони шлюбного договору можуть домовитися про надання утримання одному з подружжя незалежно від непрацездатності та потреби у матеріальній допомозі на умовах, визначених шлюбним договором. Шлюбним договором може бути встановлена можливість припинення права на утримання одного з подружжя у зв`язку з одержанням ним майнової (грошової) компенсації.

Аналізуючи зміст пункту 2 шлюбного договору, відповідно до якого сторони домовились, що у разі розірвання шлюбу, зобов`язується утримувати Позивача (Дружину), а саме щомісячно сплачувати суму не менше ніж тридцять прожиткових мінімумів доходів громадян або передати право власності на корпоративні права на юридичну особу за законодавством України чистий прибуток якої дорівнює сумі не менше ніж тридцять прожиткових мінімумів доходів громадян, можна зробити висновок, що сторони цього договору визначили свої відносини на майбутнє, залежно від настання певної події.

Аналізуючи зміст пункту 3 шлюбного договору, відповідно до якого сторони домовились, що відповідач зобов`язується придбати у власність позивача житло, а саме житловий будинок разом із земельною ділянкою протягом двадцяти днів з дати реєстрації шлюбу, то дана вимога на думку суду є неконкретизована, оскільки не зазначається конкретизація майна.

Оскільки шлюбний договір є особливим способом урегулювання наявних між подружжям майнових відносин або майнових відносин, що можуть виникнути в майбутньому, засобом захисту майнових прав подружжя, а також засобом здійснення майнових обов`язків, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Відповідно до частини 3 статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, особам надається право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже, принцип свободи договору відповідно до статті 6, частини1 статті 626, статті 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Разом із тим сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо є пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Відповідно до частини 3 статті 99 СК України шлюбним договором може бути встановлена можливість припинення права на утримання одного з подружжя у зв`язку з одержанням ним майнової (грошової) компенсації. Саме на регулювання цих відносин і була спрямована дія пункту 2 шлюбного договору, оскільки в разі розірвання шлюбу незалежно від того, з чиєї ініціативі його буде розірвано, відповідач зобов`язується утримувати позивача, а саме щомісячно сплачувати суму не менше ніж тридцять прожиткових мінімумів доходів громадян або передати право власності на корпоративні права на юридичну особу за законодавством України чистий прибуток якої дорівнює сумі не менше ніж тридцять прожиткових мінімумів доходів громадян.

При таких обставинах, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на утримання за шлюбним договором та зобов`язання вчинити певні дії підлягає частковому задоволенню в частині стягнення заборгованості за шлюбним договором.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд беручи до уваги вищевикладене приходить до висновку, про відмову в задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача придбати та зареєструвати право власності за позивачем на житловий будинок разом із земельною ділянкою, оскільки доводи позивача належними доказами не підтверджені, а ґрунтуються лише на припущеннях.

Що стосується заперечень відповідача, що позивачка не має права на утримання на підставі шлюбного договору, то суд вважає їх безпідставними, та необґрунтованими, оскільки позиція відповідача не підтверджується жодним доказом.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 13 420,00 грн.

Керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273,354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на утримання за шлюбним договором та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) заборгованість за шлюбним договором у розмірі 1 822 321 грн. 00 коп., та судові витрати в розмірі 13 420 грн. 00 коп., а всього стягнути 1 835 741 грн. 00 коп.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду.

Суддя Л.В. Потабенко