Справа № 366/2381/24
Провадження № 2/366/690/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року селище Іванків

Іванківський районний суд Київської області, у складі судді Гончарука О.П., за участю секретаря судового засідання Іванової І.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» про стягнення несплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад позовних вимог

ОСОБА_1 (далі Позивач), через свого представника адвоката Шурубора Вячеслава Ігоровича (даліПредставник Позивача), звернувся до суду з позовом до ДСП «Північна Пуща» (далі Відповідач), у якому просить стягнути з Відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 90 213 грн. 71 коп., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, моральну шкоду, у розмірі 10 000 грн., витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7 000 грн, та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він перебував у трудових відносинах з ДСП «Північна Пуща» та був звільнений за угодою сторін 11.04.2024 року. Зазначене підтверджується записом у трудовій книжці позивача, серії НОМЕР_1 .

Під час знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата, у розмірі 90 213 (дев`яносто тисяч двісті тринадцять) грн. 71 коп. Підтвердженням факту існування заборгованості є довідка №164 від 11.04.2024 року, видана ДСП «Північна Пуща».

Враховуючи викладене, Позивач вважає, що з Відповідача на його користь слід стягнути заборгованість із заробітної плати у розмірі 90 213 грн. 71 коп., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, моральну шкоду, у розмірі 10 000 грн., витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7 000 грн, та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Рух справи

05.08.2024 року позовна заява надійшла до суду.

06.08.2024 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами та призначено перше судове засідання на 11.09.2024.

28.08.2024 року від відповідача, через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву.

11.09.2024 року представником позивача, адвокатом Шурубором В.І. було подано клопотання про витребування у ДСП «Північна Пуща» доказів, а саме, довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 , за лютий - березень 2024 року.

01.10.2024 року представником позивача, адвокатом Шурубором В.І., через канцелярію суду були подані письмові пояснення на відзив відповідача.

22.10.2024 року судове засідання відкладено на 11.12.2024 року.

Позиції сторін

У судове засідання сторони не з`явились.

Представник Позивача, адвокат Шурубор В.І., в позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі та участі позивача, при цьому зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити повністю, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Надіслав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника.

Крім того, відповідачем, було подано відзив на позовну заяву, зі змісту якого Відповідач просив застосувати строки позовної давності, оскільки позивачем був пропущений тримісячний термін, протягом якого він міг звернутись до суду із заявою про вирішення трудового спору, так як про нарахування належних йому до виплат сум заборгованості по заробітній платі позивач дізнався з довідки від 11.04.2024 року №164, яка була видана ОСОБА_1 в день звільнення, тому, якщо буде застосовано позовну давність щодо вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати, то і до решти вимог, які є похідними.

Також, на думку представника відповідача, стягнення середнього заробітку має бути у меншому розмірі, аніж зазначено в позовних вимогах, у зв`язку з введенням на території України воєнного стану відсутні підстави для відповідальності Відповідача за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди відсутні обов`язкові елементи, для виникнення зобов`язання про відшкодування моральної шкоди, при цьому факт сплати позивачем його представнику кошті за правничу допомогу не свідчить про її співмірність та обґрунтованість.

Представник позивача в свої письмових поясненнях заперечує проти обставин, викладених у відзиві, зазначає, що строк звернення до суду не пропущений, оскільки на адресу відповідача неодноразово направлялись адвокатські запити з вимогою про надання довідки про середню заробітну плату за лютий 2024 року та березень 2024 року щодо ОСОБА_1 , який перебував у трудових відносинах з Відповідачем, що свідчить про об`єктивні підстави неможливості звернення до суду раніше, оскільки жодної відповіді на запити не було отримано.

Крім того, представник позивача в свої письмових поясненнях зазначає, що запропонований Відповідачем розмір середнього заробітку, який може бути стягнуто судом з відповідача на користь позивача 5 000 грн. є занадто заниженим, та не є співмірним, враховуючи загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем по невиплаті заробітної плати при звільненні 9 0213 грн. 71 коп., що в свою чергу, призводить до порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності, в частині звуження прав та інтересів позивача.

Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши та проаналізувавши всі надані докази, вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

Відповідно Наказу №225-ОС-502688 в.о. генерального директора ДСП «Північна Пуща» ОСОБА_1 було звільнено з посади верстатника деревообробних верстатів 5р. за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до п.1 ст.38 КЗпП України.

Ці дані також відповідають записам із трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 копія якої наявна в матеріалах справи.

В день звільнення, в порушення вимог законодавства про працю, Відповідач, не провів повний розрахунок з Позивачем та не виплатив заборгованість по заробітній платі.

Відповідно до довідки №164 від 11.04.2024 року за підписом в.о. генерального директора та головного бухгалтера ДСП «Північна Пуща» заборгованість по невиплаченій заробітній платі ОСОБА_1 складає 90 213,71 грн.

Відповідно до довідки про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 середньоденна заробітна плата (по первинному відпуску) становить 985,81 грн.

Так, у статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 166 КЗпП).

Щодо заборгованості по заробітній платі

Як встановлено судом, заборгованість по невиплаченій заробітній платі ОСОБА_1 складає 90 213,71 грн. Дана сума заборгованості по заробітній платі Відповідачем, у поданому ним відзиві, не заперечується, при цьому вказується у виданій ним же довідці про наявну заборгованість. Крім того, Відповідачем не надано контррозрахунку заборгованості, відтак, сума заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 90 213,71 грн підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача в повному обсязі.

Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц (провадження №61-23170сво18).

Судом встановлено, що на момент розгляду справи в суді заборгованість по заробітній платі Відповідача перед Позивачем не була сплачена.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Згідно довідки про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , яку було надано суду Відповідачем, середньоденна (по первинному відпуску) заробітна плата, становить 985 грн. 81 коп.

З наступного дня за днем звільнення (12.04.2024) до ухвалення рішення у справі (11.12.2024) пройшло 244 календарних днів.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення, тобто з 12.04.2024 по день ухвалення рішення судом, 11.12.2024 року, складає 240 537,64 грн. (985,81*244).

Однак, як зазначено постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Позивач не обґрунтовував обставин ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат і на них не посилався.

Постановлений до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку обрахований судом у розмірі 240 537,64 грн. є неспівмірним із окладом працівника та загальною сумою боргу 90 213,71 грн. Така неспівмірність, може суттєво погіршити економічну активність Відповідача. Крім того, з врахуванням доводів викладених Відповідачем у відзиві щодо значних втрат підприємства у зв`язку з початком збройної агресії рф проти України та його перебування в окупації, стягнення такої суми коштів може унеможливити виконання Відповідачем, як роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

Таким чином, з огляду на фінансове становище Відповідача, суд із врахуванням справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця приходить висновку визначити розмір середнього заробітку за затримку розрахунку у розмірі 20 % від загальної заборгованості суми стягнення середнього заробітку, а саме 48 107,52 грн. (240 537,64 грн.*20%).

За таких обставин, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню.

Щодо стягнення моральної шкоди

Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, за наявності порушень прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

В цій частині судом не можуть бути взяті до уваги доводи Відповідача, викладені у Відзиві до позовної заяви про те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди у випадку порушення його трудових прав, без обґрунтування та конкретного наведення причино-наслідкового зв`язку між порушенням його трудових прав та наявною шкодою.

З огляду на вищевикладене, встановивши наявність порушень з боку Відповідача прав Позивача щодо виплати працівникові заробітної плати, враховуючи довготривалість несплати Позивачу заборгованості по заробітній платі при звільненні, а також виходячи із вимог розумності та справедливості суд присуджує до стягнення з Відповідача на користь Позивача моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн.

Щодо строків позовної давності

Відповідно до ч. 7 ст.43, ч. 1 ст.55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді.

Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України(далі ЦК України), який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, ч. 1ст. 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116 КЗпП).

У той же час згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення (див. постанови Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 243/9604/18 (провадження № 61-14423св19), від 02 грудня 2020 року у справі № 203/2276/19 (провадження № 61-8269св20), від 29 червня 2021 року у справі № 588/1672/18 (провадження № 61-9199св20).

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справі № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20) зазначено, що у статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин.

Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами».

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача адвокатом Шурубором В.І., на адресу Відповідача неодноразово направлялись адвокатські запити з вимогою про надання довідки про середню заробітну плату Позивача за лютий 2024 року та березень 2024 року, зокрема 12.06.2024 та 25.07.2024, що свідчить про об`єктивні підстави неможливості звернення до суду раніше, оскільки жодної відповіді на запити представником позивача не було отримано, а дані, які планувалось отримати у такий спосіб, є об`єктивно необхідними задля звернення до суду, а тому строк позовної давності згідно ст. 233 КЗпП України в цій справі не може вважатися пропущеним.

Окрім того, згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Також, суд враховує, що заробітна плата - це винагорода за виконану працівником роботу, яка є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. При цьому право на працю і на отримання заробітної плати гарантується Конституцією України і не може бути обмежено в умовах воєнного стану.

Судові витрати

Витрати пов`язані з правничою допомогою

Положеннями ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

При визначенні суми відшкодування витрат пов`язаних з правовою допомогою, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Окрім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом встановлено, що Позивачем 11.06.2024 з адвокатом Шурубором В.І. було укладено договір про надання правничої допомоги. Відповідно до акту прийому передачі юридичних послуг до Договору про надання правової допомоги від 11.06.2024 року витрати за надання правової допомоги та виконані адвокатом процесуальні дії перелік яких визначений у акті становлять 7 000 грн. Дії зазначені в акті повністю відповідають критеріям реальності та свідчать про їх дійсне виконання представником позивача, при цьому, характер та обсяг правничої допомоги, наданої представником позивача, адвокатом Шурубором В.І. Позивачу, вказаної у акті, повністю відповідають, документам, наявним у матеріалах справи.

Однак, суд дослідивши зазначені докази, враховуючи співмірність зі складністю даної справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, виходячи з реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 4 000 грн.

Судовий збір

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Враховуючи викладене, сума судового збору, яка підлягає до сплати Відповідачем на користь держави, за позовні вимоги про стягнення несплаченої заробітної плати становить 1 211,20 грн.

Також, Позивачем за подання позову сплачено 2 422, 40 грн. судового збору, що підтверджується відповідними квитанціями, тому суд стягує їх з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 4, 12-13, 19, 81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 279, 354, 430 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» про стягнення несплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» (, місцезнаходження: 07270, Київська область, місто Чорнобиль, вул. Леніна, 148) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 90 213 (дев`яносто тисяч двісті тринадцять) гривень 71 копійок.

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» (, місцезнаходження: 07270, Київська область, місто Чорнобиль, вул. Леніна, 148) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 48 107 (сорок вісім тисяч сто сім) гривень 52 копійок.

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» (, місцезнаходження: 07270, Київська область, місто Чорнобиль, вул. Леніна, 148) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» (, місцезнаходження: 07270, Київська область, місто Чорнобиль, вул. Леніна, 148) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000 (чотири тисячі) гривень та судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Північна Пуща» (, місцезнаходження: 07270, Київська область, місто Чорнобиль, вул. Леніна, 148) на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, але не більш, ніж за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Шурубор Вячеслав Ігорович, ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Державне спеціалізоване підприємство «Північна Пуща», , місцезнаходження: 07270, Київська область, місто Чорнобиль, вул. Леніна, 148.

Суддя: О.П. Гончарук