ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2024 року м. Чернівці

Справа № 726/1877/22

Провадження №22-ц/822/50/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар - Собчук І.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2023 року та ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2023 року, головуючий у І-й інстанції -Байцар Л.В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у листопаді 2022 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 27 грудня 2012 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є їх спільним сином.

Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_5 залишився проживати разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . 3 цього часу відповідач жодного разу не відвідав свого сина, жодного разу не зателефонував, не поцікавився як почувається дитина, що з нею відбувається. Відповідач повністю самоусунувся від виховання та забезпечення дитини. ОСОБА_5 перебував повністю на утриманні позивачки та її батьків. Позивачка не зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів, однак добровільно відповідач матеріальної допомоги не надавав і не надає.

Вказувала на те, що з травня 2019 року позивачка проживає з дітьми у свого чоловіка ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 . Дитина називає чоловіка матері татом.

Зазначала, що позивачка ніколи не перешкоджала відповідачу спілкуватися з сином і йому було відомо місце проживання позивачки з дитиною.

Відповідач ОСОБА_2 ніколи не виявляв бажання спілкуватися з сином та піклуватися про нього, не цікавився станом здоров`я дитини, не звертався до лікаря з цього приводу, не цікавився навчанням сина, всі ці дії вчиняла мати, яка повністю опікувалася дитиною. Оплату за перебування дитини в приватному ДНЗ також здійснювала вона. Теперішній чоловік замінив дитині батька і в родині створена дружня атмосфера любові та взаємної поваги. Чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_6 бажає усиновити ОСОБА_5 . Дитина не має до свого біологічного батька батьківських почуттів та не сприймає його як батька, вважає його сторонньою людиною та бажає змінити прізвище на « ОСОБА_7 ».

Таку поведінку відповідача протягом більш як десять років можна розцінити як свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками та ухилення від виховання дитини.

Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому судом встановлено, що відповідач протягом всіх років проживання окремо від сина намагався належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, проте через неприязні стосунки після розлучення з матір`ю дитини йому не вдається налагодити спілкування з сином.

У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Крім того, свідки не спростували того факту що відповідач не приймає участі у вихованні сина ОСОБА_5 саме з причин відсутності у останнього на це бажання та свідомого ухиляння від виховання сина, навпаки, надано свідчення того, що дитині забороняють спілкуватись з батьком та при будь-якому намаганні у спілкуванні батька з сином чинять опір.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази саме умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

ОСОБА_2 висловлював бажання спілкуватися з дитиною, має намір на відновлення відносин з ним, відтак, родинний зв`язок між батьком і сином можливо відновити, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, доцільність вжиття якого органом опіки та піклування достатньо не аргументовано.

В листопаді 2023 року представник позивача ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила попередити відповідача ОСОБА_2 змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_5 , поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2023 року відмовлено в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що під час ухвалення судового рішення від 26 жовтня 2023 року судом вирішено всі питання по суті позовних вимог, визначені в ч.1 ст. 270 ЦПК України, а вимоги, на які посилається заявник, не були предметом розгляду справи, оскільки не заявлялись ним у позовній заяві, а отже не можуть бути підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

На рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2023 року та на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2023 року представник позивача ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2023 року та ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що при винесені оскаржених судових рішень судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, викладені в рішенні суду першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не врахував тривалість невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, що відповідач нехтує потребами свого сина, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Відповідач не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за сином, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо сина. Сам по собі факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не повинен свідчити про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку, оскільки визначним в цьому випадку мають бути вчинки, а не слова.

Суд першої інстанції не врахував, що «якнайкращі інтереси дитини» за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

В суді першої інстанції ОСОБА_5 був заслуханий в судовому засіданні та пояснив, що він проживає з мамою та татом ОСОБА_6 , які добре до нього ставляться та приділяють багато уваги. Відповідача ніколи не бачив, ніколи з ним не спілкувався та взагалі не знайомий. Зазначав, що хоче мати прізвище ОСОБА_7 і щоб ОСОБА_6 був його татом по документам, а не тільки по факту. Хоче, щоб відповідача позбавили батьківських прав щодо нього, оскільки він є для нього чужою незнайомою людиною.

Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки поясненням самого відповідача, який в судовому засіданні зазначив, що він досить часто бачив свого сина біля будинку його дідуся та бабусі, де дитина знаходиться майже кожні вихідні; відповідач часто проходив або проїздив повз свого сина, оскільки жив на тій же вулиці, що і дідусь та бабуся дитини, але жодного разу не підійшов та не заговорив з дитиною, оскільки, як пояснив відповідач, не хотів можливих конфліктів з матір`ю дитини. Суд залишив поза увагою пояснення відповідача, що він уклав 5-річний трудовий контракт за кордоном і до закінчення дій контракту не планує повертатися в Україну.

Судом не враховано, що відповідач не спілкувався з сином коли проживав в Україні, а в перший день війни, виїхавши з України, мав усвідомлювати, що обравши такі життєві умови, перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя.

Матеріалами справи, поясненнями сторін у справі та свідків підтверджено, що протягом 11 років відповідач не вчиняв жодних дій, спрямованих на знайомство з сином та встановленню з дитиною близьких та дружніх відносин.

Поза увагою суду залишилось і те, що навіть під час майже річного слухання в суді справи про позбавлення батьківських прав, відповідач не спробував познайомитися та поспілкуватися з сином, привітати його з Новим роком, днем народження.

В діях відповідача наявне свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, повної байдужості до подальшої долі та життя свого сина, що можна кваліфікувати як свідомо обрану ним винну поведінку у формі бездіяльності, внаслідок якої відповідач повністю самоусунулася від виконання таких обов`язків, покладених на нього законом та нормами суспільної моралі.

Доказів наявності будь-яких поважних причин, які б унеможливлювали виконання відповідачем свого батьківського обв`язку по відношенню до сина, матеріали справи не містять.

Між відповідачем та його сином насправді немає сімейного зв`язку, вони навіть не знайомі. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасує лише правовий зв`язок між ним та дитиною, підтвердить відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та сином.

Позбавлення відповідача батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє його прав на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо в майбутньому відношення відповідача до сина змінить на кращий бік.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Про необхідність попередження відповідача змінити ставлення до виховання дитини (дітей) та покладення судом на органи опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов`язків зазначено в постановах Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 04 жовтня 2023 року у справі № 756/80/18.

Однак встановивши тривалість невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, що відповідач ніколи з сином не спілкувався та взагалі не знайомий, хоча дитині на даний час вже виповнилось 12 років, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, яке вважає крайньою мірою.

За вказаних обставин. суд першої інстанції був зобов`язаний хоча б попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Представник відповідача ОСОБА_8 у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач протягом всіх років проживання окремо від сина намагався належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, проте через неприязні стосунки після розлучення з матір`ю дитини йому не вдається налагодити спілкування з сином. Також при розгляді даної справи судом першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що у справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Крім того, свідки не спростували того факту, що відповідач не приймає участі у вихованні сина саме з причин відсутності у останнього на це бажання та свідомого ухиляння від виховання сина, навпаки, надано свідчення того, що дитині забороняють спілкуватись з батьком та при будь-якому намаганні у спілкуванні батька з сином чинять опір.

Що стосується показань малолітнього ОСОБА_5 , потрібно враховувати, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким дитина в силу малолітнього віку неспроможна надати правильну оцінку чи інших факторів впливу на неї, зокрема у зв`язку з постійним проживанням дитини з матір`ю та перебуванням під впливом матері.

ОСОБА_2 висловлював бажання спілкуватися з дитиною, має намір на відновлення відносин з ним, відтак суд першої інстанції зробив правильний висновок, що родинний зв`язок між батьком і сином можливо відновити, а тому не вбачається доведеності обставин необхідності застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не в повній мірі відповідають зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином позивачки ОСОБА_1 на ОСОБА_2 (а.с. 10). Дитина проживає з позивачкою, що підтверджується копією акту від 29.07.2022 р. ОСББ «Сонячний Острів» та копією акту № 84 від 25.07.2022 р. ПП «Житлосервіс» (а.с. 17).

Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 27.12.2012 р (а.с. 14).

Відповідно до виписки з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_5 батько дитини ОСОБА_2 впродовж останніх десяти років до лікаря з приводу здоров`я дитини не звертався.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уклали шлюб 14 листопада 2019 р., актовий запис №2215.

З висновків гімназії «Надія» № 47 від 12.09.2022, № 26 від 26.07.2022, № 38 від 26.07.2022 вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проявляє теплі почуття до матері, розповідає про неї з любов`ю, батько дитини ОСОБА_2 протягом перебування дитини в дошкільному навчальному закладі та в навчальному закладі не цікавиться життям дитини, не з`являється до навчального закладу, де навчається його син.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 09.11.2022 №01/02 24/3649 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 визнано за доцільне позбавити його батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з тим, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1)-6) частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що:

«ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) вказано, що:

«позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що:

«заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки. Його колишня дружина не зверталася ні до суду, ні до нього щодо способів виконання ним обов`язку утримувати дитину. Після розлучення вони усно погодили з позивачем, що він буде проживати разом батьками, а вона разом з донькою. Крім того, ОСОБА_1 просила його не втручатися у духовний і емоційний стан розвитку доньки, оскільки вона проживає з іншим чоловіком, з яким домовилися створити сім`ю. Зазначав, що позивач отримувала аліменти на дитину від держави і він не вчиняв винних дій щодо неучасті у вихованні дитини.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, позивачем не надано.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно з яким було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України)».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_5 , оскільки дитина не знає відповідача, ніколи його не бачила. Вона ніколи не перешкоджала відповідачу спілкуватися з сином і відповідачу було відомо місце проживання позивача з дитиною. ОСОБА_2 ніколи не виявляв бажання спілкуватися з сином та піклуватися про нього, не цікавився станом здоров`я дитини, всі ці дії вчиняла мати, яка повністю опікувалася дитиною. Оплату за перебування дитини в приватному ДНЗ також здійснювала вона. Теперішній чоловік замінив дитині батька і в родині створена дружня атмосфера любові та взаємної поваги. Чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_6 бажає усиновити ОСОБА_5 . Дитина не має до свого біологічного батька батьківських почуттів та не сприймає його як батька. Таку поведінку відповідача протягом більш як десять років можна розцінити як свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками та ухилення від виховання дитини.

З наявних у справі доказів вбачається, що відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, при цьому зазначає, що бажає приймати участь у житті сина. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес батька до дитини.

При цьому колегія суддів вважає, що висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09.11.2022 р. №01/02 24/3649 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є недостатньо обґрунтованим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Цей висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, в ньому не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. При цьому органом опіки і піклування не виявлено умисної поведінки батька щодо невиконання ним батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно оцінив зазначений висновок у сукупності з іншими доказам, що сам по собі він не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення відповідача батьківських прав, і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносного його сина ОСОБА_5 .

З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої про відмову в задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не виконує батьківських обов`язків, не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за сином, є безпідставними, оскільки судами не встановлено винної поведінки відповідача.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що відповідач ОСОБА_2 здійснював заходи щодо виконання своїх батьківських обов`язків та вчиняв дії щодо усунення перешкод у спілкуванні та вихованні сина, зокрема відсутні докази, що він звертався до правоохоронних органів із заявою про перешкоджання здійснення батьківських прав та обов`язків щодо сина, а також не звернувся до суду з позовом про визначення способу участі у вихованні сина.

Крім того, відповідачем не спростовано факт, що він не бере участі в утриманні сина, що є одним з елементів неналежного виконання батьківських обов`язків відносно нього, яке має тривалий характер.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Представник позивача ОСОБА_4 подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила ухвалити у справі додаткове рішення, попередивши відповідача про зміну ставлення до виховання дитини та покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив до негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції у рішенні не зазначив про необхідність змінити ставлення батька до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання сина та покласти на орган опіки та піклування контролю за виконанням батьком обов`язків відносно сина ОСОБА_9 , заява представника позивача підлягає задоволеннюЮ а ухвала Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2023 року - скасуванню.

Пунктом 1 частини 1 статті 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення при вирішенні даного спору, не надав оцінки усім обставинам справи, рішення суду першої інстанції слід змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом другим такого змісту: «Попередити ОСОБА_10 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з покладенням на орган опіки й піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради контролю за виконанням батьком своїх обов`язків».

Частиною 1, 13 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що суд розглянув спір немайнового характеру, апеляційним судом змінено оскаржуване судове рішення, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути половину суми сплаченого позивачкою судового збору у розмірі 1 240,50 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 26 жовтня 2023 року змінити.

Ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 листопада 2023 року скасувати.

Доповнити резолютивну частину рішення абзацом другим такого змісту:

«Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з покладенням на орган опіки й піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

Змінити розподіл судових витрат та стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1 240 гривень 50 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 02 лютого 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк