К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2024 року місто Київ

справа № 755/8439/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/11544/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Арапіної Н. Є., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 6 січня 2023 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Фольксваген, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням відповідача та автомобіля марки Тойота, державний номерний знак НОМЕР_2 , належного позивачці. 2 лютого 2023 року постановою Дніпровського районного суду міста Києва відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія» ПЗУ Україна» на підставі полісу № 212281215 від 30 листопада 2022 року. Згідно з висновком щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 63/01-23 від 31 січня 2023 року, вартість відновлюваного ремонту автомобіля марки Тойота, державний номерний знак НОМЕР_2 , станом на 06 січня 2023 року становить 114 039,36 грн. 07 лютого 2023 року Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія» ПЗУ Україна» виплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі 54 806,28 грн.

Оскільки виплачене страховою компанією відшкодування не покриває заподіяні збитки, позивачка переконана, що відповідач зобов`язаний сплатити їй різницю між фактичним розміром шкоди (відновлювальним ремонтом без врахування зносу) і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Також зазначає, що діями відповідача їй заподіяно позивачу моральної шкоди. У зв`язку з цим ОСОБА_3 просить стягнути з відповідача майнову шкоду, заподіяну внаслідок вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 59 232,08 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 1 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 53 034,92 грн на відшкодування майнової шкоди та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 899,96 грн, витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 2 515,79 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 059,19 грн.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що потерпіла звернулася до страховика й одержала страхове відшкодування, якого недостатньо для повного відшкодування шкоди, у зв`язку з чим деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК, а саме відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Суд прийняв до уваги, що позивачка розрахувала різницю суми відшкодування матеріальних збитків, виходячи із вартості відновлювального ремонту без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, визначеного у висновку експерта від 31 січня 2023 року, у розмірі 114 038,36 грн за вирахуванням сплаченого страхового відшкодування у розмірі 54 806,28 грн (114 038,36 грн - 54 806,28 грн). Водночас суд зазначив, що вирахуванню підлягає не фактично сплачене страховою компанією страхове відшкодування у розмірі 54 806,28 грн, а сума, яка згідно з висновком експерта підлягала б сплаті страховиком, тобто витрати на проведення відновлювального ремонту з вирахуванням зносу станом на 6 січня 2023 року у розмірі 61 003,44 грн. Тому позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди суд задовольнив частково у розмірі 53 034,92 грн, виходячи з такого розрахунку: вартість відновлювального ремонту без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, визначеного у висновку експерта від 31 січня 2023 року, у розмірі 114 038,36 грн - витрати на проведення відновлювального ремонту з урахування зносу станом на 6 січня 2023 року у розмірі 61 003,44 грн.

Твердження відповідача про необхідність достягнення зі страхової компанії страхового відшкодування в межах страхового ліміту 160 000 грн, на переконання суду, суперечить нормам статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", якою передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Суд також дійшов висновку, що діями відповідача позивачці спричинено моральну шкоду, яка пов`язана з пошкодженням транспортного засобу.

При визначенні розміру відшкодування, керуючись встановленими законом принципами виваженості та розумності, суд визначив суму, що підлягає до стягнення, в розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Посилається на те, що позивачка не надала суду доказів щодо фактично понесених нею витрат на ремонт автомобіля.

Зазначає, що сума майнових збитків охоплюється лімітом страхового відшкодування страховика, тому не підлягає стягненню з особи, відповідальність якої застрахована.

Вказує також на те, що рішення суду в частині стягнення 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди та в частині витрат на правничу допомогу є необґрунтованим.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

6 січня 2023 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Фольксваген, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням відповідача та автомобіля марки Тойота, державний номерний знак НОМЕР_2 , належного позивачці.

2 лютого 2023 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на підставі полісу № 212281215 від 30 листопада 2022 року. Ліміт відповідальності становить 160 000 грн, франшиза - 2 500 грн.

7 лютого 2023 року Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" виплачено позивачці страхове відшкодування у розмірі 54 806,28 грн.

Згідно з висновком щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 63/01-23 від 31 січня 2023 року, вартість відновлюваного ремонту автомобіля марки Тойота, державний номерний знак НОМЕР_2 , без урахування фізичного зносу вузлів і делатей станом на 06 січня 2023 року становить 114 038,36 грн, вартість матеріального збитку станом на 06 січня 2023 року становить 65 731,85 грн, витрати на проведення відновлювального ремонту з урахування зносу станом на 06 січня 2023 року становить 61003, 44 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Настання страхового випадку є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з

пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У частині першій статті 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №337/1673/16 судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Суд першої інстанції встановив, що згідно з висновком щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 63/01-23 від 31 січня 2023 року, вартість відновлюваного ремонту автомобіля марки Тойота, державний номерний знак НОМЕР_2 , без урахування фізичного зносу вузлів і делатей станом на 6 січня 2023 року становить 114 038,36 грн. Натомість витрати на проведення відновлювального ремонту з урахування зносу станом на 06 січня 2023 року становить 61003,44 грн.

З огляду на приписи статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика відповідача виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, пов`язаного з проведенням відновлювального ремонту автомобіля позивачки, лише з урахуванням зносу, що згідно із наведеним вище висновком вартості матеріального збитку становить 61 003,44 грн.

Обов`язок зі сплати страхового відшкодування без урахування фізичного зносу у страхової компанії в силу вимог закону не виник.

Тому на підставі статті 1194 ЦК України та наведених висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, різниця між розміром заподіяної шкоди (114 038,36 грн) та сумою, яка підлягала виплаті страховиком (61 003,44 грн), стягується з винної особи (відповідача). Така різниця, як вірно зазначив суд першої інстанції, складає 53 034,92 грн.

Заперечуючи проти визначеної оцінювачем суми матеріального збитку, відповідач не надав доказів іншого розміру завданої шкоди, а також не скористався своїм правом заявляти клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи у справі.

Апеляційний суд наголошує, що у цій справі позовні вимоги ОСОБА_3 полягають не у стягненні фактично понесених витрат на ремонт автомобіля, а у відшкодуванні заподіяних збитків, розрахованих оцінювачем як вартість відновлювального ремонту, необхідного для приведення автомобіля позивачки у стан, який він мав до ДТП.

У постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16 Верховний Суд зазначив, що посилання заявника у касаційній скарзі на необхідність позивачем відремонтувати автомобіль та надати акт виконаних робіт у підтвердження понесених збитків суперечить положенням статті 22 ЦК України відповідно до якої збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Зі змісту вказаної норми вбачається, що до збитків належать і витрати, які особа понесе у майбутньому. Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язок потерпілого надати акт виконаних робіт, тоді як розмір понесених збитків підтверджується висновком експертизи.

Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 757/33065/18 зазначив, що посилання апеляційного суду як на підставу відмови у стягненні шкоди у визначеному позивачем розмірі на те, що позивач не надала доказів на підтвердження факту проведення відновлювального ремонту транспортного засобу, є помилковими. Позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що належними доказами на підтвердження заподіяних збитків є лише документи щодо понесення фактичних витрат на ремонт транспортного засобу.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачці.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди.

Оскільки в справі, яка переглядається, шкода позивачці заподіяна саме в зв`язку з настанням страхового випадку, пов`язаного із заподіянням шкоди її транспортному засобу, очевидно, що позивачка зазнала і моральних страждань.

Оцінивши глибину таких страждань, їх характер, а також урахувавши принципи розумності та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди, розмір якої відповідач жодним чином не спростував.

Що стосується стягнення місцевим судом витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Нормами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення

гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Установивши, що позивачкою понесено витрати на правничу допомогу, суд першої інстанції встановив їх реальність та обґрунтованість, врахував складність справи, час і обсяг виконаних адвокатом робіт, а також прийняв до уваги факт часткового задоволення позову, у зв`язку з чим обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки 10 059,19 грн витрат на правничу допомогу, що пропорційно задоволеним вимогам позову.

Відповідач такий розмір належними та допустимими доказами не спростував, а його доводи про те, що наданий обсяг робіт міг бути виконаний адвокатом за меншу кількість часу, ґрунтуються на припущеннях.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 квітня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: