рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/11133/24

Номер провадження 2/495/5162/2024

25 грудня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Боярського О.О.,

при секретарі Червинській І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійним та визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просить суд:

-визнати дійсним договір купівлі-продажу від 25.12.2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

-визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 3300 кв.м., що складається в цілому із одного глинобитного житлового будинку літ. «А» , житловою площею 46,0 кв.м., загальна площа 64.7 кв.м., та надвірних споруд: літ. «Б», сараїв літ. «В,Г,Є,Ж» ; підвалу лід. «Д»; споруд №1-№3;№5.

В обґрунтування позову зазначає, що 25.12.2010 року між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу житлового будинку який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці розміром 3300 кв.м., що складається в цілому із одного глинобитного житлового будинку літ. «А» , житловою площею 46,0 кв.м., загальна площа 64.7 кв.м., та надвірних споруд: літ. «Б», сараїв літ. «В,Г,Є,Ж» ; підвалу лід. «Д»; споруд №1-№3;№5.

Вищезазначений об`єкт нерухомого майна був придбаний Позивачкою у відповідачів за 53000,00 грн., які відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 отримали при підписані договору.

Вказаний будинок належав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі договору дарування ВВС №784375 від 07.05.20004 року.

Позивачка вказує, що після передання нею грошових коштів за продаж будинку, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 почали уникати зустрічей з ОСОБА_1 перестали виходити на контакт, після чого взагалі зникли, до нотаріальної контори задля оформлення у нотаріальному порядку договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не звернулися.

Отже, між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов даного договору, позивачкою були сплачені грошові кошти, а відповідачі передали позивачці житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ключі від будинку та усі правовстановлюючі документи на будинок, договір був підписаний сторонами, спірний об`єкт нерухомості переданий у власність Позивачки, з моменту укладання цього договору ОСОБА_4 відкрито користується зазначеним вище нерухомим майном.

Однак, відповідачі ухиляються від посвідчення договору купівлі-продажу в нотаріальному порядку, чим порушують права ОСОБА_1 у зв`язку із чим відповідачка не має можливості здійснити реєстрацію права власності на житловий будинок, який набула на підставі договору купівлі-продажу.

У зв`язку з наведеним позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 18 грудня 2024 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

В судове засідання сторони не з`явились.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, просить справу розглядати у її відсутність.

19.12.2024 року до суду надійшла заява відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідно до якої останні визнають у повному обсязі позов ОСОБА_1 , справу просять розглядати без їх участі.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню с заступних підстав.

Фактичні обставини справи встановлені судом.

25.12.2010 року між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу житлового будинку який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці розміром 3300 кв.м., що складається в цілому із одного глинобитного житлового будинку літ. «А» , житловою площею 46,0 кв.м., загальна площа 64.7 кв.м., та надвірних споруд: літ. «Б», сараїв літ. «В,Г,Є,Ж» ; підвалу лід. «Д»; споруд №1-№3;№5.

Вищезазначений об`єкт нерухомого майна був придбаний Позивачкою у відповідачів за 53000,00 грн., які відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 отримали при підписані договору.

Вказаний будинок належав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі договору дарування ВВС №784375 від 07.05.20004 року.

Позивачка вказує, що після передання нею грошових коштів за продаж будинку, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 почали уникати зустрічей з ОСОБА_1 перестали виходити на контакт, після чого взагалі зникли, до нотаріальної контори задля оформлення у нотаріальному порядку договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не звернулися.

Отже, між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов даного договору, позивачкою були сплачені грошові кошти, а відповідачі передали позивачці житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ключі від будинку та усі правовстановлюючі документи на будинок, договір був підписаний сторонами, спірний об`єкт нерухомості переданий у власність Позивачки, з моменту укладання цього договору ОСОБА_4 відкрито користується зазначеним вище нерухомим майном.

Відповідачі ухиляються від посвідчення договору купівлі-продажу в нотаріальному порядку, чим порушують права ОСОБА_1 .

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У відповідності до ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майно, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно із ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен укладатись у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

У відповідності зіст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно.

Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

При вирішенні справи по суті суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-1288цс17 від 06 вересня 2017 року, згідно якої суди дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однією з умов застосування ч. 2ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

ВСУ в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість.

Таким чином, суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії», було зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що сторони узгодили всі суттєві його умови, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, таким чином, позивачкою виконані всі умови договору, виплачені гроші, однак позивачка позбавлена можливості в установленому законом порядку нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу та зареєструвати право власності у зв`язку з тим, що відповідачі ухиляються від його нотаріального посвідчення, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності за позивачкою на придбане майно.

Висновки за результатами розгляду справи

На підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійним та визнання права власності на майно підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги є обґрунтованими, правомірними та спрямовані на захист прав позивача та відповідач не заперечує проти задоволення вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 280-282, 293 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійним та визнання права власності на майно задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу від 25.12.2010 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 3300 кв.м., що складається в цілому із одного глинобитного житлового будинку літ. «А» , житловою площею 46,0 кв.м., загальна площа 64.7 кв.м., та надвірних споруд: літ. «Б», сараїв літ. «В,Г,Є,Ж» ; підвалу лід. «Д»; споруд №1-№3;№5.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О. Боярський