КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно та визнання права користування квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та визнання права користування квартирою, у якому просила суд: визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 та визнати право користування зазначеною квартирою; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , на автомобіль ИЖ 271501, д.н.з. НОМЕР_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на нерухоме майно (квартиру) та рухоме майно (автомобіль).

Як зазначає позивач, після смерті ОСОБА_5 , із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру, було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Також позивач зазначає, що відповідач категорично заперечує можливість позивача проживати у спадковій квартирі, а тому для захисту порушеного права позивач звернулась до суду з цим позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня1996 року.

В позові ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в тій частині, у якій суд відмовив у задоволенні позову про визнання права користування квартирою позивачем, відтак визнати за ОСОБА_1 право користування після смерті ОСОБА_5 , квартирою АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, відповідно до якого заперечив право позивача на користування квартирою за вищевказаною адресою до реєстрації її права власності на частину квартири в державному реєстрі, проігнорувавши ту обставину, що відповідач постійно заперечує вказане право у позивача і визнає таке право лише за собою без тієї ж державної реєстрації права власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Апелянт не погоджується із твердженням суду першої інстанції, що право користування спірною квартирою у позивача як власника виникне лише з моменту реєстрації права власності, оскільки право на спадкове майно виникає з часу відкриття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на неї. Для підтвердження вказаної правової позиції апелянт посилається на роз`яснення Верховного Суду, викладені у постанові № 463/6829/21-ц від 22 березня 2023 року.

Наголошує, відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи позивачка ОСОБА_1 та її представник Горкавий О.П. підтримали, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач у справі ОСОБА_2 будучи належним чином повідомлений не з`явився.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що з копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після її смерті із заявами про прийняття спадщини звернулись: 30.05.2023 року дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловік померлої - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За заявами спадкоємців Першою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №70718756 (№695/2023 номер справи у нотаріуса).

З Інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації від 13.06.2023 року за №КВ-2023 №18251 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності була зареєстрована за ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житла Залізничного району м.Києва 26.12.1996 року (розпорядження №14657) та зареєстрованого в Бюро 13.01.1997 року, за реєстровим №2348.

Постановою від 23.10.2023 року ОСОБА_10 державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори відмовила ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 матері ОСОБА_8 , у зв`язку з ненаданням оригіналу документу, який посвідчує право власності спадкодавця на вищезазначену квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 05 березня 2024 року (справа №761/41464/23) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування - задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на /одну другу / частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак на момент вирішення зазначеної справи, рішення суду не набрало законної сили, у зв`язку зі зверненням ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Вирішуючи вказаний спір в частині визнання за позивачкою право власності на частину спірної квартири, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачкою у справі ОСОБА_1 доведено належними та допустимими доказами належність померлій ОСОБА_8 на праві власності квартири АДРЕСА_1 , а також те, що позивач є спадкоємцем за законом та належить до першої черги спадкоємців, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та вважав за можливе визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на частину квартири АДРЕСА_1 .

Вирішуючи заявлені позивачкою вимоги щодо визнання за нею права користування вище вказаною квартирою та відмовляючи у задоволенні вказаних вимог, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. 321, ч. 1 ст. 334 , ч. 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України зазначив, що позивач при зверненні до суду з вимогами про визнання за нею права користування квартирою обрала неефективний спосіб захисту, оскільки право користування спірною квартирою у позивача як власника, виникне лише з моменту реєстрації права власності та згідно із діючим законодавством власник наділений правом користуватись квартирою та реалізація цього права не потребує окремого судового рішення. Крім того, у випадку, якщо позивачу після набуття права власності на квартиру відповідач чинитиме перешкоди в користуванні, позивач не позбавлена можливості звернутись до суду з відповідними вимогами для захисту порушеного права, а тому заявлені вимоги не підлягають задоволенню.

Апеляційний суд в цілому погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову відповідає з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними ( ч.1 ст. 1278 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції при розгляді вказаної справи ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , яка була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житла Залізничного району м.Києва 26.12.1996 року (розпорядження №14657) та зареєстрованого в Бюро 13.01.1997 року, за реєстровим №2348.

Після її смерті із заявами про прийняття спадщини звернулись: 30.05.2023 року дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловік померлої - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За заявами спадкоємців Першою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №70718756 (№695/2023 номер справи у нотаріуса).

Разом із тим судом встановлено, що отримати свідоцтво про право на спадщину за законом позивачка не може у зв`язку з відсутністю в неї оригіналу правовстановлюючого документа на квартиру, і з цього державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. 23 жовтня 2023 року було винесено постанову, тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в цій частині та визнав за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1996 року.

Право позивачки на набуття права власності на вказане майно не заперечується іншим спадкоємцем, відповідачем у справі ОСОБА_2 .

Перевіряючи доводи апелянта в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею права користування частиною квартири АДРЕСА_1 колегія суддів враховує наступні норми права та обставини вказаної справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У статті 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15, сформульовано правовий висновок про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. У процесі здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

В апеляційній скарзі заявниця зазначала, що позовна вимога щодо визнання за нею права користування квартирою нею заявлена з підстав того, що відповідачем у справі ОСОБА_2 не визнається її фактичне право на користування успадкованою частиною квартири.

Разом із тим матеріали вказаної цивільної справи не містять належних та допустимих доказів вище зазначених позивачкою обставин.

Доказів щодо звернення позивачкою до відповідача у справі ОСОБА_2 щодо встановлення порядку користування успадкованою квартирою , чи допуск її у вказану квартиру, позивачка до позовної заяви не надала, як і не надала допустимих доказів того, що відповідач у справі оспорює її право користування вказаною квартирою.

Тому колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про те? що позивачкою обрано неефективних спосіб захисту порушеного права - права користування є законним та обґрунтованим.

Висновок суду першої інстанції щодо виникнення у позивачки як спадкоємця права на користування саме із моменту реєстрації такого права, хоч і суперечить положенням ч.5 ст.1268 ЦК України однак за вище вказаних обставин не впливає на суть вирішеного спору, оскільки не призведе до поновлення порушеного як вважає позивачка її права на користування квартирою, оскільки як правильно зазначив суд першої інстанції таке права належить позивачці в силу положень ч. 1 ст. 317 ЦК України.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв