"06" лютого 2024 р.
Справа № 642/2856/23
Провадження№ 2/642/232/24
06 лютого 2024 року м. Харків
Ленінський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді - Гримайло А.М.,
за участю секретаря Борсук В. Б.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Державного підприємства «Харківський бронетанковий завод» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,
Представник Державного підприємства «Харківський бронетанковий завод» (далі ДП «Харківський БТЗ») звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.
На підтвердження своїх позовних вимог представник позивача посилається на те, що
ОСОБА_1 знаходиться в трудових відносинах з ДП «Харківський бронетанковий завод» з 02 жовтня 1980 року по теперішній час, на посаді завідуючим складу.
20 лютого 2004 року з відповідачем був укладений договір про повну матеріальну робітника за ввірені йому грошові та матеріальні цінності.
На підставі наказу директора ДП «Харківський БТЗ» № 193 від 29.11.2021 року була проведена планова річна інвентаризація виробничих запасів, які знаходяться на балансових та забалансових (по матеріально відповідальним особам) рахунках підприємства станом на 30.11.2021 року.
У ході проведеної інвентаризації робочою комісією було виявлено та зафіксовані в інвентаризаційних описах наступні нестачі: 207 склад №1/023, інвентаризаційний опис від 30.11.2021 року (матеріально відповідальна особа зав складом ВЛ та СГ ОСОБА_1 ) у розмірі 748од. на суму 183 152,73 грн.; 207 склад № 2/4 Запасні частини, інвентаризаційний опис від 30.11.2021 року (матеріально відповідальна особа зав складом ВЛ та СГ ОСОБА_1 ) у розмірі 565 од. на суму 87 359,10 грн.; 207 склад з 01.07.2018 року Запасні частини, інвентаризаційний опис від 30.11.2021 року (матеріально відповідальна особа зав складом ВЛ та СГ ОСОБА_1 ) у розмірі 14 од. на суму 35 982,46 грн.; 207 склад ЗІП ВИКУПЛЕНИЙ РЕМФОНД, інвентаризаційний опис від 30.11.2021 року (матеріально відповідальна особа зав складом ВЛ та СГ ОСОБА_1 ) у розмірі 314 од. на суму 4 888,64 грн.; 207 склад Дав. Запчастини на Булат Т-64 БВ (207/023), інвентаризаційний опис від 30.11.2021 року (матеріально відповідальна особа зав складом ВЛ та СГ ОСОБА_1 ) у розмірі 9 од. на суму 3 329,55 грн.; результати проведеної інвентаризації були закріплені в протоколі засідання центральної інвентаризаційної комісії від 31 січня 2022 року, таким чином встановлено нестачі на загальну суму 311 787, 92 грн.
Враховуючи викладене, та той факт, що ТМЦ, які зберігалися на складах та перебували в прямому віданні ОСОБА_1 , їх втрата свідчить про неналежне виконання своїх функціональних обов`язків, покладених на неї посадовою інструкцією, з якою вона була ознайомлена належним чином, а також укладеним із ОСОБА_1 договором про матеріальну відповідальність, що призвело до збитків підприємству на загальну суму 311 787, 92 грн.
У зв`язку з тим, що сума збитку в добровільному порядку завідувачем складу ВЛ та СГ ОСОБА_1 не була відшкодована, підприємством було прийнято рішення про стягнення у судовому порядку з ОСОБА_1 суми збитку в розмірі 311 787, 92 грн.
Представник позивача в судове засідання подав заяву, у якій просив суд розглядати справу у його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, копія ухвали про відкриття провадження по справі, копія позову та долучених до нього документів, направлялася відповідачці за місцем її реєстрації, поштова кореспонденція повернулась без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Окрім цього, на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про розгляд даної справи, з огляду на що відповідачка, відповідно до п. 11 ст.128 ЦПК України вважається такою, що повідомлена належним чином, але у визначений судом строк заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву суду не надала.
Суд в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача та не подання відзиву відповідачем, ухвалив слухати справу у порядку заочного розгляду справи за наявними в справі матеріалами.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно з наказом ДП «Харківський БТЗ» № 358 від 02.10.1980 року ОСОБА_1 переведено на посаду завідуючим складом, з окладом згідно зі штатним розписом.
20.02.2004 між ДП «Харківський БТЗ» та ОСОБА_1 було укладено договір № 44 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника за ввірені йому грошові та матеріальні цінності, за яким у разі знаходження нестачі матеріальних цінностей з вини ОСОБА_1 вона зобов`язана відшкодувати вартість нестачі в повному обсязі.
Як вбачається з наказу Державного підприємства «Харківський бронетанковий ремонтний завод» № 129 від 01.09.2005 згідно зі ст. 32 КЗпП України ОСОБА_1 , зав. складом відділу матеріально-технічного забезпечення, з 01.09.2005 переміщено зав. складом в групу матеріально-технічного постачання без змін умов праці з посадовим окладом згідно штатного розпису від 30.08.2005.
Відповідно до п. 5.2 посадової інструкції завідувача складом відділу логістики та складського господарства від 01.12.2021, з якою ознайомлена відповідач під підпис, у її обов`язки входить забезпечення зберігання складованих товарно-матеріальних цінностей, забезпечує дотримання режимів зберігання, веде облік складських операцій та інше.
29 жовтня 2021 року з метою проведення планової інвентаризації виробничих запасів, які знаходяться на балансових та позабалансових (по матеріально відповідальних особам) рахункам ДП «Харківський БТЗ» було видано наказ № 193, термін проведення інвентаризації з 01.12.2021 року по 10.12.2021 року, інвентаризації підлягали товарно - матеріальні цінності та грошові кошти.
За результатами інвентаризації було виявлено наступну недостачу: 207 склад №1/023, інвентаризаційний опис від 30.11.2021 року (матеріально відповідальна особа зав складом ВЛ та СГ ОСОБА_1 ) у розмірі 748од. на суму 183 152,73 грн.; 207 склад № 2/4 Запасні частини, інвентаризаційний опис від 30.11.2021 року (матеріально відповідальна особа зав складом ВЛ та СГ ОСОБА_1 ) у розмірі 565 од. на суму 87 359,10 грн.; 207 склад з 01.07.2018 року Запасні частини, інвентаризаційний опис від 30.11.2021 року (матеріально відповідальна особа зав складом ВЛ та СГ ОСОБА_1 ) у розмірі 14 од. на суму 35 982,46 грн.; 207 склад ЗІП ВИКУПЛЕНИЙ РЕМФОНД, інвентаризаційний опис від 30.11.2021 року (матеріально відповідальна особа зав складом ВЛ та СГ ОСОБА_1 ) у розмірі 314 од. на суму 4 888,64 грн.; 207 склад Дав. Запчастини на Булат Т-64 БВ (207/023), інвентаризаційний опис від 30.11.2021 року (матеріально відповідальна особа зав складом ВЛ та СГ ОСОБА_1 ) у розмірі 9 од. на суму 3 329,55 грн.; результати проведеної інвентаризації були закріплені в протоколі засідання центральної інвентаризаційної комісії від 31 січня 2022 року, таким чином встановлено нестачу на загальну суму 311 787, 92 грн. (протокол засідання центральної інвентаризаційної комісії від 31.01.2021).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України не є вичерпними, тому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.
У ст. 21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.
Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.
Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:
1) пряма дійсна шкода;
2) протиправна поведінка працівника;
3) вина в діях чи бездіяльності працівника;
4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.
Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.
З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать:
а) недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у зв`язку з виконанням нею трудових обов`язків. Матеріальна відповідальність за недостачу матеріальних цінностей можлива лише в разі недостачі понад норму природної втрати. Якщо втрата природна, то притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе. Якщо ж власник доведе, що втрата, хоч і не перевищує межі норм природної, не є природною, а спричинена винними діями працівника, то притягнення до матеріальної відповідальності можливе. Про недостачу мова йде у всіх випадках, коли працівник зобов`язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість. При цьому термін «недостача» не розкриває причини зменшення кількості матеріальних цінностей;
б) втрата матеріальних цінностей. Під утратою розуміються такі випадки, коли майно було в наявності, а потім воно зникло, його не стало, незалежно від причин, з яких це трапилося;
в) знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов`язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь - це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки;
г) пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об`єктів);
д) зіпсуття матеріальних цінностей - це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей;
е) неможливість стягнути вартість матеріальних цінностей, яких не вистачає, з постачальника (перевізника), який передав матеріальні цінності з недостачею. Таке трапляється, коли під час приймання продукції або товарів від постачальника під час приймання вантажу від органів транспорту виявляється недостача;
є) шкода, спричинена незаконним продажом товарів за зниженою ціною. Це може бути викликане помилкою в застосуванні прейскурантів, що були належно затверджені, неправильним калькулюванням ціни тощо, якщо можливість стягнення відповідних сум з контрагента за договором, що придбав товари за зниженою ціною, втрачена;
ж) витрати, спричинені незаконними або необґрунтованими виплатами (переплатами) за цивільно-правовими договорами, на користь державного і місцевого бюджетів, спеціальних фондів соціального страхування, коли можливість стягнення таких виплат (переплат) з організацій, які їх одержали, втрачена;
з) витрати, спричинені зайвими виплатами на користь працівників (основної та додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, інших виплат), при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми (з огляду на п.1 ч.2 ст.127 КЗпП такі можливості часто є відсутніми). До категорії прямої дійсної шкоди належать і безпідставні натуральні виплати (видачі) на користь працівників;
и) сплачені на користь контрагентів за цивільно-правовими договорами, державного чи місцевого бюджетів, державних органів суми неустойки, фінансових санкцій, пені. Проте у п.4 постанови Пленуму ВС № 14 звернуто увагу на недопустимість стягнення з працівника шкоди, заподіяної списанням з рахунків підприємств у дохід держави одержаного ними прибутку. Нестягнена з боржника неустойка не може бути віднесена до прямої дійсної шкоди. Це - неодержаний прибуток.
і) виплати на користь інших суб`єктів у порядку відшкодування шкоди, оскільки організація відповідає за шкоду, заподіяну діями її працівників. Підкреслимо, що притягнення до матеріальної відповідальності в цьому випадку, як і завжди, можливе, коли дії працівника кваліфікуються як невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків;
ї) не стягнена з боржника дебіторська заборгованість, коли можливість її стягнення втрачена у зв`язку із закінченням строку позовної давності чи з інших причин (наприклад, у зв`язку з ліквідацією юридичної особи-боржника);
й) не стягнена з боржника шкода (за винятком тієї частини шкоди, яка належить до категорії неодержаного прибутку), якщо можливість її стягнення втрачена.
Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.
Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.
Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.
Зі змісту ч. 2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.
Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.
Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).
Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.
Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.
Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.
Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.
Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП.
Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.
В силу ст. 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.
Згідно ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
У абз. 1 п. 3 постанови Пленуму ВС «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992 зазначено, що відповідно зі ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації.
Отже, згідно з ч. 3 ст. 130 КЗпП України одночасне притягнення до матеріальної та інших видів відповідальності цілком допустиме, якщо тільки є підстави для притягнення працівника не тільки до матеріальної, а й до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Це правило узгоджується зі ст. 61 Конституції України, яка забороняє двічі притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.1351 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п.1 ч.1 ст.134 КЗпП).
У правовому висновку ВСУ від 25.04.2012 у справі №6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.
Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними.
Таким чином, сам по собі факт укладення з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 ст.134 КЗпП.
Згідно переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.77 №447/24, посади завідувачів складів та їхніх заступників входить до переліку посад, з якими можна укладати договори про повну матеріальну відповідальність.
У листі Міністерства праці та соціальної політики від 27.05.2008 №146/06/186-88, крім того, зазначено, що наявність посади або роботи в переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.
Отже, ще однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов`язаної із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей.
У листі ВСС «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» від 27.09.2012 №10-1389/0/4-12 також зазначено, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ч.1 ст.134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить працівник до категорії працівників, з якими згідно зі ст.1351 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно із чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
Як встановлено вище, між сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, разом з тим, суду слід встановити в даному випадку вину в діях чи бездіяльності відповідача та прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю відповідача і шкодою, яка настала.
За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про обґрунтованість позову, оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилається у своєму позові, а саме: обґрунтовано наявність прямої дійсної шкоди у виді недостачі матеріальних цінностей, її розміру, факт неналежного виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, у результаті чого підприємству було завдано матеріальну шкоду, вини відповідальної особи та причинного зв`язку між протиправною дією чи бездіяльністю та наслідками.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні(частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору та порядок його повернення встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77-81, 133, 141, 209, 210, 223, 247, 263, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позовні вимоги Державного підприємства «Харківський бронетанковий завод» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_1 , (РНКОПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 )на користь Державного підприємства «Харківський бронетанковий завод» (код ЄДРГІОУ 08099848) витрати по сплаті судового збору у розмірі 4676 (чотири тисячі шістсот сімдесят шість) гривень 82коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивачем на рішення може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя А.М. Гримайло