Справа № 521/4103/24
Номер провадження № 2/521/3298/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Громіка Д.Д.,

при секретарі Котигорох Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, поділ майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності, стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності, стягнення коштів за житлово-комунальні послуги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, поділ майна подружжя, в якій просила:

- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

- розділити спільне майно подружжя, а саме: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на частини спільного майна подружжя, а також стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що 24.06.2017 року між сторонами по даній справі було укладено шлюб, який у 2021 році було розірвано.

У період шлюбу, 09.08.2019 року сторонами було придбано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (за договором купівлі-продажу № 872 від 09.08.2019 року).

Позивач просить здійснити поділ вищевказаного нерухомого майна між подружжям - по частки нерухомого майна згідно положень ст.71 СК України, оскільки сторони не змогли домовитись про порядок поділу спільно набутого майна, що у свою чергу стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 20.03.2024 року по даній справі відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

04 червня 2024 року ухвалою суду у підготовчому судовому засіданні було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності, стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності, стягнення коштів за житлово-комунальні послуги, в якому ОСОБА_2 просив:

- визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

- припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності квартири, загальною площею 43,8 кв.м, житловою площею 29.6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 673 221,00 грн. (шістсот сімдесят три тисячі двісті двадцять одна) гривня 00 копійок;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги квартирі АДРЕСА_2 в розмірі 17 462,67 грн. (сімнадцять тисяч чотириста шістдесят дві) гривні 67 копійок;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви, ОСОБА_2 наголошує на тому, що в період шлюбу ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 09.08.2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №177028072 від 09.08.2019 року.

Згідно висновку експерта № 018/2024 від 03.05.2024 року, який був виготовлений ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім.Скибінського С.С.» експертом Скибинською Т.М., квартиру АДРЕСА_2 неможливо з технічної точки зору розділити в натурі відповідно до часток співвласників (по частці кожному зі співвласників), так як відсутня технічна можливість кожному із співвласників влаштувати ізольовану та забезпечену окремим входом (виходом) житлову квартиру, яка б за своїми показниками відповідала чинним вимогам нормативних документів, отже на думку ОСОБА_2 , квартира АДРЕСА_2 є неподільним майном.

Відповідач за первісним позовом зазначає, що на сьогоднішній день кожен з подружжя живе окремим життям, сторони майже припинили спілкування один з одним, а тому питання поділу майна неможливо вирішити мирним шляхом. ОСОБА_2 20.03.2023 року переїхав на постійне проживання до Канади, що підтверджується отриманням Канадської візи та проставленням штампу про в`їзд до Канади у паспорті громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданому органом №5101 26.09.2018 року. Між сторонами після розірвання шлюбу існують неприязні відносини, а тому подальше спільне проживання в квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є неможливим. Усі наведені обставини у своїй сукупності на думку позивача за зустрічним позовом свідчать про те, що здійснення поділу спільного майна подружжя за ідеальними частками по частині спірної квартири не відповідатиме ефективному способу захисту та в результаті призведе до негативних наслідків у вигляді утрудненого користування сторонами вказаного об`єкту нерухомості, породженню між сторонами нових конфліктних ситуацій, погіршення житлових прав інших осіб, у яких існує право на користування цим майном.

В той же час, оскільки між сторонами існують тривалий час неприязні відносини, згоди щодо порядку користування спільним майном між сторонами не досягнуто, то подальше спільне володіння сторонами квартирою АДРЕСА_2 є неможливим, а поділ майна за ідеальними частками неминуче призведе до виникнення між ними нових спорів, у зв`язку із чим з урахуванням п.3 ч.1 ст.365 ЦК України існують підстави для поділу спільного майна сторін у спосіб припинення права на частку у спільному майні із присудженням грошової компенсації. До того ж, запропонований ОСОБА_2 варіант поділу спільного майна шляхом припинення права на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам позивача, як співвласнику майна, що у відповідності до п.4 ч.1 ст.365 ЦК України є додатковою підставою для припинення права на частку у спільному майні.

З огляду на вищевикладене, ОСОБА_2 вважає за можливе, стягнути грошову компенсацію з Позивачки за первісним позовом, замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя.

Окрім того, ОСОБА_2 у своїй зустрічній позовній заяві зазначає, що за весь час перебування спірної квартири у власності ОСОБА_2 саме ним здійснювались платежі за житлово-комунальні послуги, ОСОБА_1 ніколи не приймала участі у сплаті витрат за утримання житла.

За період з липня 2019 року по лютий 2024 року ОСОБА_2 сплатив за управління будинком АДРЕСА_3 до ЖБК «Центальний-10» 29 597,21грн. А за період з серпня 2020 року по березень 2023 року ОСОБА_2 сплатив за послуги з теплопостачання 5 328,12 грн.

На думку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 має відшкодувати ОСОБА_2 половину понесених витрат щодо сплати послуг за утримання будинку та теплопостачання в сумі 17 462,67 грн.

Ухвалою суду від 04.06.2024 року заяву представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно задоволено частково, накладено арешт на частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Ухвалою суду від 05.09.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_4 направив на адресу суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, у задоволені зустрічних позовних вимог просив відмовити, а справу розглядати за його відсутністю.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 направила на адресу суду заяву, якою зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, у задоволені первісних позовних вимог просила відмовити, а справу розглядати за її відсутністю.

Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , 24.06.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, актовий запис № 1418.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 06.02.2021 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, актовий запис № 31.

У період шлюбу та до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, а саме 09.08.2019 року, сторони придбали нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (за договором купівлі-продажу № 872 від 09.08.2019 року), що підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №177028072 від 09.08.2019 року.

Згідно довідки Фонду державного майна України про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 13.03.2024 року оціночна вартість спірного нерухомого майна у вигляді двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 1 598 812, 67 гривень.

Обставина, що спірне майно придбане у період зареєстрованого шлюбу сторонами не заперечувалась а тому на дане майно розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

До того ж, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Верховний Суд у своїй постанові від 02.06.2021 у справі №394/876/17 акцентував на тому, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу.

Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Такий висновок приведено у постановах Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у цивільній справі №664/3661/15-ц, постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №361/4130/16-ц, у постанові Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №447/3676/14-ц.

Конституційний суд України в рішенні № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, зазначає, що відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).

З огляду на вищевикладене законодавство України, з урахування практики Верховного Суду та дослідженими доказами у даній справі, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, поділ майна подружжя є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки при задоволенні позовних вимог Позивача за первісним позовом, буде збережено презумпцію рівності часток на майно, набуте подружжям під час шлюбу та фактичного спільного проживання.

Крім того відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v.the UnitedKingdom), п.161, Series A заява № 25).

Щодо зустрічного позову.

При розгляді зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності, стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності, стягнення коштів за житлово-комунальні послуги, суд зазначає, що вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя без визначення грошової компенсації або з визначенням такої у мінімальному розмірі.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові по справі № 2-7539/08 від 02.08.2023 року.

У даній постанові також висловлено наступне:

«Верховний Суд, переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій у частині позовних вимог про поділ нерухомого майна подружжя, керувався тим, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У випадку множинності об`єктів нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, суду належить розглянути можливість здійснити поділ майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію.».

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК.

В разі неподільності речі, згідно з ч. 2 ст. 71 СК України, вона присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому, розмір грошової чи іншої матеріальної компенсації визначається вартістю частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Суд звертає увагу на те, що головною метою та вимогами зустрічної позовної заяви є припинення права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 та визнання права власності на дану квартиру за ОСОБА_1 , з метою стягнення компенсації ОСОБА_2 вартості квартири, тобто частки у праві спільної сумісної власності.

Суд зауважує та бере до уваги, що жодної згоди на компенсацію ОСОБА_2 вартості квартири, тобто частки у праві спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на всю квартиру, ОСОБА_1 не надавалось, адже остання категорично проти компенсації вартості частки спільної квартири та має повне право на визнання за нею частки даної квартири згідно чинного законодавства України, що й виражено останньою у позовній заяві та письмових поясненнях.

Суд також звертає увагу на те, що жодного доказу на підтвердження того, що колишнє подружжя, не зможе встановити порядок користування даною квартирою та графік проживання в ній стороною Відповідача за первісним позовом до суду не надано.

Суд також бере до уваги та погоджується зі стороною позивача за первісним позовом, що фактично ОСОБА_2 намагається даною зустрічною позовною заявою «позбутись» даної квартири та заробити кошти на стягненні компенсації з ОСОБА_1 частки спільного майна, адже адвокат Криворучко В.О., який представляє інтереси ОСОБА_2 , чітко зазначає, що ОСОБА_2 переїхав на постійне проживання в ОСОБА_6 , тобто повертатись не планує, що суперечить позиції про те, що сторони не зможуть разом користуватись даною квартирою, адже так як він проживає у Канаді та повертатись не буде до України, жити разом із позивачкою останній не буде та користуватись спільним майном.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 в частині вимог, а саме про припинення право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності квартири, загальною площею 43,8 кв.м, житловою площею 29.6кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 673 221,00 грн. (шістсот сімдесят три тисячі двісті двадцять одна) гривня 00 копійок.

Судом також встановлено, що за період з липня 2019 року по лютий 2024 року ОСОБА_2 сплатив за управління будинком АДРЕСА_3 до ЖБК «Центальний-10» 29 597,21 грн. А за період з серпня 2020 року по березень 2023 року ОСОБА_2 сплатив за послуги з теплопостачання 5 328,12 грн., що підтверджується наданими квитанціями стороною відповідача за первісним позовом.

Суд погоджується з вимогами позивача за зустрічним позовом про стягнення половини коштів сплачених за житлово-комунальні послуги у квартирі АДРЕСА_2 в розмірі 17 462,67 грн. (сімнадцять тисяч чотириста шістдесят дві) гривні 67 копійок) з ОСОБА_1 .

Представником позивача за первісним позовом не заперечувався той факт, що за весь час перебування спірної квартири, саме ОСОБА_2 здійснювались платежі за житлово-комунальні послуги, ОСОБА_1 не приймала участі у сплаті витрат за утримання житла.

Громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Тому ОСОБА_1 також зобов`язана нести витрати за житлово-комунальні послуги. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не досягнуто жодної згоди щодо відшкодування витрат на утримання квартири.

Згідно п.6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні).

У відповідності до п.б ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги

Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

За правилами ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З аналізу наведених норм вбачається, що ОСОБА_1 , яка є власником частки квартири АДРЕСА_2 несе обов`язок, щодо утримання вказаної квартири та сплати комунальних послуг в тому числі й послуг по утриманню будинку та теплопостачання. Так як квартира АДРЕСА_2 знаходиться в спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , то у них виникає солідарний обов`язок щодо сплати комунальних послуг, так як ці зобов`язання є неподільними (щодо однієї квартири можна укласти лише один договір постачання комунальних послуг).

Згідно ч.1 ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

У відповідності до ч. 4 ст. 543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Як передбачено ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги (регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі N 521/3743/17-ц (провадження N 61-26462св18).

Отже суд приходить до висновку про задоволення зустрічної позовної заяви в частині вимог про стягнення із ОСОБА_1 сплачених коштів ОСОБА_2 за житлово-комунальні послуги.

Щодо висновку експерта № 018/2024 від 03.05.2024 року, складеного експертом Скибинською Т.М., в якому було зроблено висновок про те, що об`єкт, який підлягає поділу по даній справі, а саме квартира АДРЕСА_2 з технічної точки зору розділити в натурі неможливо, суд ставиться критично.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про судову експертизу», судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження.

Згідно ст. 4 ЗУ «Про судову експертизу», незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються: забороною під загрозою передбаченої законом відповідальності втручатися будь-кому в проведення судової експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до п. 1 ст. 12 ЗУ «про судову експертизу», незалежно від виду судочинства та підстави проведення експертизи судовий експерт зобов`язаний провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок.

Суд звертає увагу та зазначає, що даний висновок експерта № 018/2024 від 03.05.2024 року жодним чином не підтверджує факту того, що колишнє подружжя, не зможе встановити порядок користування даною квартирою та графік проживання в ній, тому суд не бере до уваги даний висновок експерта про неподільність квартири.

Крім цього суд звертає увагу, що сторони фактично мешкають за межами території України, даною квартирою а ні позивач, а ні відповідач не користується та не проживають, жодних перешкод у користуванні чи проживанні з боку позивача чи відповідача судом не встановлено.

Крім того позивачем заявлено вимогу щодо стягнення вартості грошової компенсації його частки, однак не доведено чи спроможна співвласник виплатити позивачу за зустрічним позовом компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно та чи не становитиме це для неї надмірний тягар.

Також, суд доходить висновку що позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права в інший спосіб, передбачений нормами ЦК України, не покладаючи на відповідача за зустрічним позовом надмірний тягар.

Щодо розподілу судових витрат

Судові витрати ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Положеннями ст. 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Верховний Суд у додатковій постанові від 06.03.2019 по справі № 922/1163/18 розглянувши питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу зробив системний аналіз норм законодавства та прийшов до наступних висновків:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Аналогічну правову позицію викладено в додатковій ухвалі Верховного Суду від 04.06.2020 по справі № 906/598/19.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

На підтвердження наявності договірних відносин між ОСОБА_1 та адвокатом Вроною А.В. до суду було надано засвідчену копію витягу з договору про надання правової допомоги № 435 від 11.03.2024 року.

При укладенні договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено чинним законодавством (стаття 627 Цивільного кодексу України). Це положення закріплює один з найважливіших принципів договірного регулювання суспільних відносин принцип свободи договору.

Згідно з вимогами ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положення, що міститься у постанові КАС ВС від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19: «Адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару, якщо гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.»

Відповідно до роз`яснення в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Також між ОСОБА_1 та адвокатом Вроною А.В. було укладено Додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 435 від 11.03.2024 року, відповідно до якої гонорар адвоката за надання правової допомоги складає 500 (п`ятсот) доларів США.

Представником позивача за первісним позовом зазначено, що на момент подання даного розрахунку у позивача за первісним позовом відсутні підстави вважати за необхідне залучати свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів або проводити експертизи. Відтак, загальна попередня (орієнтовна) сума судових витрат, які позивач планує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції складає 500 доларів США, що у еквіваленті до національної валюти гривні, на дату подання вказаної позовної заяви за офіційно встановленим курсом НБУ становить 19 200 грн. витрати на професійну правничу допомогу та 7 994,06 грн. загальна сума судового збору за подання позовної заяви.

До суду було надано на підтвердження понесених позивачем ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у вигляді засвідчених копій: додаткової угоди № 1 від 11.03.2024 року, укладеної між адвокатом Вроною А.В. та ОСОБА_1 до договору про надання правової допомоги № 435 від 11.03.2024 року та квитанції № 9CMC-33E9-0931-C7PK від 12.03.2024.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи складність справи, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, а також з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, суд приходить до висновку про те, що розмір судових витрат позивача за первісним позовом повністю підтверджений, обґрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати Церковнюк Д.А.

Для належного захисту своїх прав та інтересів ОСОБА_2 скористався професійною правничою допомогою адвоката Криворучко В.О.

На підставі п.3.3.Договору про надання правничої допомоги №А-02/24 від 22.03.2024 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 гонорар адвокату сплачується на підставі Акту виконаних робіт.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. П.3.1 Договору про надання правничої допомоги №А-02/24 від 22.03.2024 року визначена погодинна оплата гонорару. За правилами ч.3 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідач за первісним позовом зазначає, що при визначенні гонорару враховувались кваліфікація і досвід адвоката, яка буде представляти інтереси позивача у вказаному процесі. Так, адвокат Криворучко В.О. має стаж юридичної практики понад двадцяти шість років, в тому числі вісім років на керівних посадах, стаж педагогічної діяльності понад вісімнадцять років, окрім того, має дві вищих освіти, є кандидатом юридичних наук та має більше п`ятдесяти наукових праць. Окрім цього адвокат Криворучко В.О. постійно підвищує кваліфікацію адвоката, щорічно проходить стажування в закордонних вищих навчальних закладах та неодноразово ставала спікером на семінарах з підвищення кваліфікації адвокатів. Також адвокат Криворучко В.О. має нагороди як органів місцевого самоврядування, так і органів державної влади, а також органів адвокатського самоврядування, була переможницею Всеукраїнського незалежного публічного конкурсу «Адвокат року», її основні досягнення були надруковані у виданні «Правова еліта України».

Вказані кваліфікація і досвід адвоката дають змогу стверджувати про розумність гонорару за годину роботи адвоката, визначеному в Додатку № 1 до Договору про надання правничої допомоги №А-02/24 від 22.03.2024 року.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Орієнтовна сума судових витрат Позивача за зустрічним позовом на правничу допомогу, яку просить стягнути останній - складає 114 000,00 грн.

Кожен має право на професійну правничу допомогу (стаття 59 Конституції України).

Видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (частина 1 статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», далі Закон).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (частина 1, 2, 3 статті 30 Закону).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 133 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина 3 статті 133 ЦПК).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 137 ЦПК).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт(надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК).

Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Тобто заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Відтак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду № 905/1795/18 від 7 листопада 2019 року.

Також у додатковій постанові № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 р. Верховний Суд звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та доводів сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі "Двойних проти України", від 10 грудня 2009 р. у справі "Гімайдуліна і інші проти України", від 23 січня 2014 р. у справі "East/West Alliance Limited проти України", від 26 лютого 2015 р. у справі "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункти 107-109).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду по справі № 712/4126/22 у постанові від 22.11.2024 року.

Суд зазначає, що позивач за зустрічним позовом просив стягнути загальну суму відшкодування в розмірі 690683,67 грн. З відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 стягнуто 17462,67 грн, що складає (2,52%).

Тому, виходячи із підлягаючої до стягнення із відповідача загальної суми витрат на правову допомогу в розмірі 114000,00 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 підлягає стягненню 2872,8 грн., що відповідає 2,52%.

Водночас матеріалами справи підтверджується, що розмір понесених ОСОБА_2 витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи, ціною позову та обсягом наданих послуг, однак з врахуванням того, що позов задоволено частково, в силу положень ст. 141 ЦПК України, на переконання суду, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, оскільки під час розгляду справи, за результатами якої судом ухвалено рішення про часткове задоволення зустрічного позову, сторона позивача понесла витрати на професійну правничу допомогу в сумі 114000,00 грн., суд вважає за необхідне задовольнити частково вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_1 на його користь витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2872,8 грн., а також судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 60, 69, 70, 71, 57, 65 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 280, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, поділ майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Розділити спільне майно подружжя, а саме: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 (Документ № НОМЕР_5 , орган, що видав 5129 від 28.08.2017 року, РНОКПП: НОМЕР_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) право приватної власності на частини спільного майна подружжя.

Стягнути судові витрати з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) у розмірі 27 194, 06 гривень, з яких: 19 200 грн. витрати на професійну правничу допомогу та 7 994,06 грн. загальна сума судового збору за подання позовної заяви.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання права власності, стягнення компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності, стягнення коштів за житлово-комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги у квартирі АДРЕСА_2 в розмірі 17 462,67 грн. (сімнадцять тисяч чотириста шістдесят дві) гривні 67 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 4084,00 гривень з яких: 2872,80 грн. витрати на професійну правничу допомогу та 1211,20 грн. сума судового збору.

В решті вимог зустрічної позовної заяви відмовити.

Скасувати арешт накладений ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04.06.2024 року на частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 19 грудня 2024 року.

Суддя Громік Д.Д.