Справа № 367/1371/18
Провадження №2/367/219/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

01 жовтня 2024 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Яцуна А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності та визначення часток, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом про розподіл майна, набутого подружжям під час шлюбу, вказуючи, що 20 лютого 2015 року було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який був укладений 15 квітня 2011 року.

Позивач стверджує, що за час спільного проживання з 15 квітня 2011 року по 20 лютого 2015 року, набуте спільне майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано 08 січня 2013 року Реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області за номером 34485.

Позивач стверджує, що підставою державної реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 був договір купівлі-продажу від 11 грудня 2012 року.

Враховуючи те, що квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 було набуто під час шлюбу, а саме: 11 грудня 2012 року, вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та визначити частку ОСОБА_3 у вказаній квартирі у розмірі 1/2, визначити частку ОСОБА_4 у вказаній квартирі у розмірі 1/2.

17 травня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідач стверджує, що дійсно, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано на неї та придбано квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2012 року.

Проте, вважає, що ця квартира не є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки спірна квартира була придбана виключно за її власні кошти.

Згідно п. 5.1. договору купівлі-продажу від 11.12.2012, вартість квартири складала 96 530 гривень та за умовами цього договору ці кошти були сплачені нею під час його укладення.

Звертає увагу суду, що 10 лютого 2011 року між нею як покупцем та ОСОБА_5 як продавцем до укладення договору купівлі-продажу було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зазначає, що у лютому 2011 року вона передала ОСОБА_5 половину суми вартості квартири, а саме 48 250 грн., а решта суми розбита на чотири рівні платежі, які виплачувались щоквартально у розмірі 12 070 грн.

Відповідач звертає увагу суду, що 11 грудня 2012 року укладено остаточний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та на момент укладення цього договору повна вартість квартири 96 530 грн. була виплачена і передана ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності.

Відповідач наголошує, що частина коштів в розмірі 58 300 грн. були запозичені у ОСОБА_7 та віддавались частинами, починаючи з 17.09.2012 до 19.12.2012, що також підтверджується договором позики від 25.12.2012. При, цьому зазначає, що у зв`язку з неповерненням цих коштів, ОСОБА_7 було подано позов до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором.

Відповідач звертає увагу суду, що рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 12.06.2015 року по справі № 463/1379/15-ц позов повністю задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 58 300 грн. та 583 грн судового збору.

Відповідач стверджує, що на виконання вищевказаного рішення нею було повністю сплачено кошти ОСОБА_7 , що підтверджується заявою про відсутність фінансових претензій, засвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Маслей І.Г. та зареєстровано в реєстрі 17.03.2018 року за № 228. Враховуючи вищевикладене, що частина коштів 48 250 грн. ОСОБА_4 було сплачено ще у лютому 2011 року при укладенні попереднього договору купівлі-продажу, тобто до укладення шлюбу з позивачем та решта коштів на придбання спірної квартири у розмірі 58 300 грн. були також особисто сплачені нею, оскільки були запозичені ОСОБА_7 .

Таким чином, вважає, що квартира, що знаходиться за адерсою: АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти ОСОБА_4 , а тому є її особистою власністю.

31 травня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача, в якому просив поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та визначити частку ОСОБА_3 у вказаній квартирі в розмірі 50%.

Позивач зазначає, що відповідач стверджує, що 10 лютого 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 та згідно якого відповідач оплатила 48 250 грн.

Однак, відповідач на підтвердження укладення попереднього договору купівлі-продажу подала довідку, в якій зазначається що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 існував попередній договір купівлі-продажу.

Позивач звертає увагу суду, що відповідачем було подано копію договору купівлі-продажу квартири від 11 грудня 2012 року, в якому не зазначено жодного посилання на попередні домовленості та згадується попередній договір купівлі-продажу.

Позивач звертає увагу суду, що в п.5.1. договору купівлі-продажу квартири зазначено, що її вартість була визначена лише 10.12.2012 року на підставі висновку про вартість об`єкта оцінки, складеного СПД ОСОБА_8 .

В п.6 договору купівлі-продажу спірної квартири вказано, що грошові кошти в сумі 96 530 грн, були передані під час укладення договору купівлі-продажу квартири, тобто 11.12.2012.

Крім, того в п.9.2. вищевказаного договору зазначено, що ОСОБА_4 отримала згоду чоловіка ОСОБА_3 на купівлю квартири за адресою: АДРЕСА_1 за кошти, що є їх сумісною власністю.

Позивач звертає увагу суду, що про існування договору позики він дізнався лише після одержання відзиву на позовну заяву.

Позивач наголошує, що згоду на укладення договору позики ОСОБА_4 він не давав.

Крім того, зазначає, що в договорі позики не згадано, що позику в сумі 58 300 грн. ОСОБА_4 отримала для купівлі квартири.

Позивач стверджує, що дійсно в рішенні Личаківського районного суду місті Львова від 12 червня 2015 року зазначається, що ОСОБА_4 отримала позику в сумі 58 300 грн. від ОСОБА_7 для купівлі та ремонту квартири, проте жодних доказів щодо використання отриманих коштів ОСОБА_4 саме для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_1 справа не містить.

Позивач стверджує, що кошти в сумі 58 300 грн. отримані ОСОБА_4 від ОСОБА_7 не були використані для купівлі квартири та як відповідач розпорядилася отриманими коштами йому не відомо.

В свою чергу зазначає, що з моменту укладення шлюбу і до моменту купівлі спірної квартири він працював на ПАТ «Сітронікс Інформаційні технології України» та ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» та отримував заробітну плату в розмірі 6-7тисяч гривень, в той же час ОСОБА_4 працювала в «Дорожній клінічній лікарні № 1 станції Київ» та отримувала заробітну плату в розмірі 1,5-2 тисячі гривень. Позивач звертає увагу суду, що будівельні матеріали, сантехніку та інші предмети для здійснення ремонту він купляв, що підтверджується квитанціями.

Таким чином, вважає, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

06 червня 2018 року до суду надійшли заперечення від відповідача, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначає, що довідка ОСОБА_6 від 22.03.2018 року про укладення з нею попереднього договору купівлі-продажу квартири від 10.02.2011, є належним доказом та потребує обов`язкового врахування судом при вирішенні цієї справи.

Крім того, зазначає, що у відповідності до видаткової накладної № 31 від 19 березня 2012 року вбачається, що нею було придбано товару на загальну вартість 7 741 грн. та газовий котел.

Також зазначає, що нею постійно сплачуються обов`язкові комунальні платежі, платежі на утримання будинку з 2012 року по теперішній час.

Відповідач стверджує, що частину коштів в розмірі 48 250 грн. нею було сплачено ще у лютому 2011 року при укладенні попереднього договору купівлі-продажу, тобто до укладення шлюбу з позивачем, а решту коштів на придбання спірної квартири в розмірі 58 300 грн. були особисто сплачені нею, оскільки були запозичені у ОСОБА_7 .

Відповідач звертає увагу суду, що позивачем не надано жодних доказів щодо оплати ним своїх коштів на придбання спірної квартири.

Відповідач наголошує, що позивачем надано фіскальні чеки на придбання якихось предметів на суму не більше 4 000 грн., натомість вартість квартири становила 96 530 грн., а тому не може розцінюватись як його вклад в придбанні цієї квартири.

Таким чином, надані позивачем копії квитанцій не є належними та допустимими доказами, а тому не можуть бути прийняті судом при розгляді.

17 травня 2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій відповідач за первісним позовом просила відмовити в задоволенні позову щодо виділення в натурі частки квартири у праві спільної сумісної власності. Просила об`єднати в одне провадження та поновити строк для подання зустрічної позовної давності. Також просила визнати за нею право власності на частку автомобіля SKODA FABIA 2003 року, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрованого 15.08.2013 на ім`я ОСОБА_3 в органах МВС України та стягнути грошову компенсацію вартості цього автомобіля в розмірі 46 820,76 грн. та стягнути судові витрати.

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що нею було отримано 20 лютого 2018 року первісний позов, а тому позовна даність має обраховуватись з 20.02.2018 року.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що ОСОБА_3 жодним чином не повідомляється про наявність об`єкта спільної сумісної власності- автомобіля SKODA FABIA 2003 року, який зареєстрований 15.08.2013 року на ім`я позивача за первісним позовом в органах МВС України, який був придбаний у шлюбі з нею, а тому належить їм в рівних частинах.

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що середньоринкова вартість транспортного засобу - автомобіля SKODA FABIA 2003 року складає 93 641, 62 грн., а тому частки вказаного автомобіля у грошовому еквіваленті складає 46 820, 76 грн., яка має бути стягнута з позивача з відповідача за зустрічним позовом.

19 липня 2018 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву від позивача за первісним позовом, в якому просив застосувати строк позовної давності та відмовити у зустрічному позові, виходячи з наступного.

Позивач за первісним позовом зазначає, що автомобіль SKODA FABIA був придбаний під час шлюбу, однак за його особисті кошти.

Також зазначає, що відповідачем за первісним позовом не зазначено жодної об`єктивної обставини, яка б свідчила про пропуск строку позовної давності з поважної причини, а тому просить суд застосувати строк позовної давності.

Позивач за первісним позовом наголошує, що використання розрахунку вартості автомобіля SKODA FABIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 за Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів є неприпустимою, оскільки нею не враховано реальний знос.

15 серпня 2018 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом, в якому відповідач за зустрічним позовом просить визнати за нею частку автомобіля SKODA FABIA, 2003 року, зареєстрованого 15.08.2013 року на ім`я ОСОБА_3 в органах ДАІ за номером НОМЕР_1 , яка була прийнята судом.

09 листопада 2018 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на частку автомобіля SKODA FABIA, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого 15.08.2013 року на ім`я ОСОБА_3 в органах ДАІ за номером НОМЕР_1 . Інші пункти прохальної частини зустрічної позовної заяви залишити без змін.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 26 лютого 2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі.

Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 08 жовтня 2021 року суддею ОСОБА_9 прийнято дану цивільну справу до свого провадження після повторного автоматичного розподілу у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_10 .

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 позовні вимоги про розподіл майна, набутого подружжям під час шлюбу просив задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечив. Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог первісного позову, просив задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом та представника відповідача за первісним позовом, дослідивши письмові докази у справі, допитавши свідка, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_3 про поділ майна, набутого подружжям під час шлюбу.

Сторони не оспорюють тієї обставини, що шлюб між ними було укладено 15 квітня 2011 року.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано 20 лютого 2015 року, про що складено відповідний актовий запис №16 (т.1,а.с.10).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 103934491 від 16.11.2017 року, ОСОБА_4 належить на праві приватної власності квартира загальною площею 39, 4 кв.м, житлова площа 15,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2012 року, посвідченого Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.С. за реєстровим № 3466. ( т.1, а.с.12-13).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. за реєстровим № 3466, ОСОБА_5 (далі-продавець), від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. від 20.12.2010 року за реєстровим № 6256 діє ОСОБА_6 , з однієї сторони та ОСОБА_4 (далі- покупець), з другої сторони уклали цей договір про таке: за цим договором продавець передає (продає) в цілому належну йому на праві власності квартиру у власність покупця, а покупець приймає від продавця (купує) квартиру в цілому (далі- предмет договору) за АДРЕСА_2 , і оплачує її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором (т.1, ас. 32).

Відповідно до п. 5 вищевказаного договору, за домовленістю сторін продаж квартири вчиняється за 96 530 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок.

Відповідно до п.5.1. вищевказаного договору, згідно висновку про вартість об`єкту оцінки, складеного СПД ОСОБА_8 від 10 грудня 2012 року, вартість квартири складає 96 530 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок.

Відповідно до п. 6 вищевказаного договору, під час укладення цього договору, але до його нотаріального посвідчення покупець сам на сам передав продавцеві, а продавець прийняв від покупця в рахунок оплати вартості квартири 96 530 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот тридцять) гривень. Підписання продавцем договору є свідченням його згоди на укладення договору саме за ціною визначеною вище та на інших, передбачених у ньому, умовах.

Відповідно до п. 7 вищевказаного договору, право власності на квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 9.2. вищевказаного договору, згода чоловіка покупця ОСОБА_3 на укладання цього правочину та купівлю квартири за кошти, що є їх спільною сумісною власністю, викладена у заяві, засвідченій приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Лагодою О.С. 11 грудня 2012 року за реєстровим № 3465.

Також, судом встановлено, що 25 грудня 2012 року між ОСОБА_7 (далі позикодавець) та ОСОБА_4 (далі- позичальник) було укладено договір позики про наступне ( т.1, а.с. 35-36).

В порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 58 300 (п`ятдесят вісім тисяч триста) гривень, що еквівалентно7 287 доларів США за курсом НБУ станом на день укладення цього договору, а позичальники зобов`язуються повернути позику у визначений цим договором строк. Позика передавалася позикодавцем позичальнику безпосередньо до підписання сторонами цього боргу готівкою, а саме: 17.09.2012- 15200 грн.; 13.10.2012 3200, 00 грн.; 18.10.2012 3000 грн.; 21.10.2012 -2000 грн.; 19.11.2012 20000 грн.; 28.11.2012 7 800 грн.; 13.12.2012 3000 грн.; 16.12.2012 1100 грн.; 09.12.2012 3000 грн.

Позика за цим договором є безпроцентною. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених цим Договором.

Сторони домовилися, що позичальник зобов`язується повернути позику позикодавцеві у термін до 01 грудня 2013 року.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 12 червня 2015 року по справі № 463/1379/15-ц стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 25.12.2012 року в розмірі 58 300 ( п`ятдесят вісім тисяч триста) гривень 00 копійок та судовий збір у розмірі 583 (п`ятсот вісімдесят три) гривні 00 копійок (т.1, а.с.29-30).

Відповідно до заяви про відсутність фінансових претензій, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Маслей І.Г. за реєстровим № 228, ОСОБА_7 даною заявою підтвердила факт повного розрахунку проведеного ОСОБА_4 на виконання рішення Личаківського районного суду міста Львова від 12 червня 2015 року по справі № 463/1379/15-ц та відповідно до договору позики, укладеного 25.12.2012 року в розмірі 192 000 (сто дев`яносто дві тисячі) гривень 00 копійок, що еквівалентно 7 287 ( сім тисяч двісті вісімдесят сім) доларів США.З урахуванням викладеного, підтвердила відсутніть до ОСОБА_4 будь-яких претензій матеріального характеру.

Судом досліджено довідку від 22 березня 2018 року, яка видана на вимогу ОСОБА_4 про те, що 10 лютого 2011 року було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , сторонами якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

У вищевказаній довідці зазначено, що у лютому 2011 року, відповідно до умов вищевказаного договору, ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 половину суми вартості квартири, а саме 48 250 грн., а решта суми була розбита на чотири рівні платежі, які виплачувались щоквартального у розмірі 12 070 ( дванадцять тисяч сімдесят) гривень.

Також, згідно вказаної довідки, 11.12.2012 укладено остаточний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , сторонами якого є ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець). На момент укладання остаточного договору повна вартість квартири становила 96 530 (дев`яносто шість тисяч п`ятсот тридцять) гривень 00 копійок згідно висновку про вартість об`єкту оцінки, складеного СПД ОСОБА_8 від 10.12.2012 року, була виплачена і передана ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. від. 20.12.2010 за реєстровим 6256.

Судом досліджено також копію трудової книжки ОСОБА_3 та довідку від 25 лютого 2015 року, з яких вбачається, що останній працював в ПАТ «Сітронікс Інформаційні технології Україна».

Відповідно до довідки № DHO-08.1.4/54 від 09.01.2024 року, виданої Публічним акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», з якої вбачається, що ОСОБА_3 з 28.05.2012 року займав посаду молодшого менеджера з розробки та управління веб-проектами.

Крім того, судом досліджено квитанції, товарні чеки, надані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та витяги із договорів, що укладені між ОСОБА_4 та комунальними службами.

Також судом досліджено, довідку №37 від 02 травня 2018 року, видану Київською клінічною лікарнею на залізничному транспорті № 1, з якої вбачається, що ОСОБА_4 працювала на посаді лікаря-рентгенолога з 01 серпня 2006 року по час видачі довідки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 надала показання про те, що ОСОБА_4 знає з 2015 року, у лютому-березні 2011 року вони разом із ОСОБА_4 їздили в м. Ірпінь, оскільки удвох у одному будинку вирішили проінвестувати будівництво квартир. А тому із забудовником ОСОБА_12 укладали попередні договори, свідок укладала попередній договір стосовно своєї квартири, а ОСОБА_4 - стосовно своєї, та в цей день передавали частину грошових коштів за квартири. Свідок зазначила, що не знає, яку суму передавала ОСОБА_4 , в той день, однак метраж квартир у них був приблизно однаковий і свідок передала тоді 15 тисяч доларів США за свою квартиру.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)). Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин. Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)).

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)). Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)). По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19). Враховуючи вищевикладене, суд зауважує, що: вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором;згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Аналогічна позиція викладене, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), щодо застосування статті 65 СК України. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22: вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 надав згоду на укладення ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2022 за кошти, що є їх спільною із ОСОБА_4 сумісною власністю ( п.9.2 Договору). Під час укладення договору покупець передав продавцеві грошові кошти в рахунок оплати повної вартості квартири ( п.6 Договору). У Договорі позики від 25.12.2012, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , не вказується, для яких саме цілей ОСОБА_4 отримує позику. Таким чином, надані докази, а саме: копія договору позики від 25.12.2012 та копія рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12.06.2015 року не підтверджують доводи відповідачки про те, що остання взяла у ОСОБА_7 кошти у позику саме на придбання та ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також, що вказані кошти нею позичено у особисту власність, а не в інтересах сім`ї.

Також, суд не приймає в якості належного доказу довідку від 22.03.2018 (т.1, а.с. 31) про укладення ОСОБА_4 попереднього договору купівлі-продажу квартири 10 лютого 2011 року, оскільки довідка не є належним підтвердженням укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, при цьому, сам попередній договір купівлі-продажу квартири, відповідачкою не надано.

Враховуючи зазначене, показання свідка ОСОБА_13 про укладення ОСОБА_4 попереднього договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 та внесення оплати на його виконання до укладення шлюбу з ОСОБА_3 - суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджуються сукупністю інших доказів.

Судом встановлено, що майно, а саме: квартира загальною площею 39,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ) за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, набутою за період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню з підстави доведення позивачем, що дане майно було набуте під час шлюбу та належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Щодо вимог за зустрічним позовом про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який укладено 15 квітня 2011 року, було розірвано 20 лютого 2015 року, про що складено відповідний актовий запис №16 (т.1,а.с.10).

За час перебування у шлюбі подружжям було набуте майно - легковий автомобіль SKODA FABIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, об`єм двигуна - 1198 см3, власником якого є ОСОБА_3 , дата реєстрації 15.08.2013.

Судом досліджено, що скріншот з сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, з якого вбачається, що середньоринкова вартість автомобіля SKODA FABIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 ,2003 року становить 93 641, 52 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що:

«згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними».

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22).

Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21).

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 2-7539/08, провадження № 61-12934 св22).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Суд враховує, що відповідно до ч 1 ст. 70 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до висновків КЦС у складі ВС у постанові від 04.03.2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

За відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б свідчили про визнання набутого у шлюбу майна особистою приватною власністю одного з подружжя, суд вважає, що автомобіль марки SKODA FABIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2003 року випуску, об`єм двигуна - 1198 см3, зареєстрований за ОСОБА_3 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому кожна зі сторін має рівні права на нього, оскільки у даній справі сторонами у справі презумпцію спільності такого майна подружжя спростовано не було.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом виділу права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину автомобіля SKODA FABIA, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 .

При цьому, суд не приймає посилання ОСОБА_3 на пропуск ОСОБА_4 строку позовної давності, з наступних підстав.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 26.05.2021 у справі № 219/10470/17, статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

ОСОБА_3 не надано доказів про те, що спір між сторонами щодо поділу автомобіля існував до моменту подання ним позову про поділ майна подружжя.

Враховуючи викладене, строк позовної давності щодо вимог про поділ майна подружжя в частині поділу автомобіля розпочався для ОСОБА_4 з моменту звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про поділ майна подружжя, у зв`язку з чим ОСОБА_4 не пропущено строк позовної давності.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що відповідачем за первісним позовом не доведено, що нею придбано спірну квартиру за особисті кошти, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог за первісним позовом, оскільки майно, а саме: квартира, загальною площею 39,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна ) за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, набутою за період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . При цьому, суд приходить до висновку про задоволення зустрічної позовної заяви шляхом визнання права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину автомобіля SKODA FABIA, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності та визначення часток задовольнити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності задовольнити.

У порядку поділу майна подружжя визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна подружжя визнати право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину автомобіля SKODA FABIA, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19 грудня 2024 року.

Суддя Ю.В. Кравчук