КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6880/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року у складі судді Фролової І.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Олег Володимирович, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, визнання недійсним договору іпотеки, скасування рішень, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Олег Володимирович, про відшкодування витрат на поліпшення квартири,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом, у якому з урахуванням уточнень просила:

- витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_9 і передати її ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір іпотеки від 17 березня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бойко О.В., що зареєстровано в реєстрі під № 289;

- скасувати запис про державну реєстрацію іпотеки номер 9070274 від 17 березня 2015 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень приватним нотаріусом Бойко О.В.;

- скасувати запис про державну реєстрацію обтяження номер 9069958 від 17 березня 2015 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень приватним нотаріусом Бойко О.В.;

- усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 з кв. АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 є власником спірної квартири, яка незаконно вибула з її володіння, і в результаті серії незаконних правочинів була відчужена на користь ОСОБА_1 , який згодом передав її в іпотеку ПАТ "Банк "Національні інвестиції".

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із зустрічним позовом про відшкодування витрат на поліпшення квартири, у якому з урахуванням подальших доповнень та уточнень просив ухвалити рішення про визнання його добросовісним набувачем квартири кв. АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь 4 129 700 грн., витрат, понесених ним на поліпшення квартири.

Вимоги обґрунтовано тим, що квартира вибула з власності позивачки внаслідок її бездіяльності й на момент придбання ним перебувала у аварійному та непридатному для проживання стані, у звязку з чим ним понесено витрати на ремонт у заявленому розмірі, які просив стягнути.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі з доповненнями до неї ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального, не неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу та не надав оцінку тому, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2014 року, ухваленим по справі № 761/17021/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , було встановлено, що квартира АДРЕСА_2 вибула з володіння ОСОБА_10 поза її волею та підставі підробленої ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 19 серпня 2014 року. Таким чином, обставини щодо відчуження спірної квартири особою, яка не мала права на її відчуження, та поза волею власника, не потребують відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню у даній справі.

Зазначає, що в ході проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 червня 2014 року №0000244 за фактом незаконного заволодіння її квартирою, було з`ясовано, що підпис від імені ОСОБА_8 на довіреності від 02 грудня 2014 року виконано іншою особою, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року, на підставі якого було скасовано арешт квартири, накладений постановою державного виконавця від 01 серпня 2014 року відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року не ухвалювалось.

Акцентовано увагу, що ОСОБА_11 є добросовісним набувачем прав на спірну, оскільки вона вибула від ОСОБА_2 з її волі та внаслідок її бездіяльності щодо утримання квартири у тому вигляді яка існувала станом на момент її придбання позивачкою у натурі вже не існує, оскільки зазнала змін щодо значних невід`ємних поліпшень.

Також звертає увагу на недобросовісні дії ОСОБА_2 , які направлені на позбавлення ОСОБА_1 належної йому квартири, саме після здійснення поліпшень квартири.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Горошинський О.О. просили апеляційну скаргу задовольнити, представники ОСОБА_2 адвокати Вознюк Д.В. та Борщевський Ю.В. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Інші учасники справи судом повідомлялися у відповідності до вимог чинного законодавства, засобами поштового, електронного зв`язку, а також, зокрема ОСОБА_5 було повідомлено через оголошення на сайті суду, а тому відповідно до ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення постановлене судом першої інстанції з урахуванням вказаних вимог закону.

Зі справи убачається, що 20 червня 2005 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу набула у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9-10 т.1).

Установлено, що договір купівлі-продажу квартири від 20 червня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрованому у реєстрі за № 175 містить запис, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 зареєстрована у Комунальному підприємстві "Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності" на праві приватної власності за ОСОБА_2 12 липня 2005 року, про що зроблено реєстраційний запис № 8280 (а.с. 10 т.1).

Отже, 12 липня 2005 року право власності на квартиру за ОСОБА_2 було зареєстровано КП «Київське міське БТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», що підтверджується документами в матеріалах справи (а.с. 10 т.1).

У червні 2014 року ОСОБА_2 стало відомо, що право власності на її квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_8 на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2007 року, у цивільній справі № 2- 797/07 (а.с. 14 т.1).

19 червня 2014 року за заявою ОСОБА_2 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 0000244 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, за фактом шахрайських дій по заволодінню Квартирою (в подальшому об`єднано з іншими провадженнями під № 0000269 від 28 листопада 2012 року, розслідування здійснювалося слідчим відділом Шевченківського УП ГУНП України в м. Києві) (а.с. 30 т.1).

Після чого у червні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року вжито заходів забезпечення позову і заборонено ОСОБА_8 та будь-яким іншим особам вчиняти дії спрямовані на відчуження квартири, відповідні дані внесені до Державного реєстру речових прав на рухоме майно та їх обмежень (а.с. 19 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2014 року у справі №761/17021/14-ц квартиру було витребувано з незаконного володіння ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 (а.с. 15-16 т.1).

Вказаним рішенням встановлено, що квартира є власністю ОСОБА_2 і вибула з її володіння поза її волею та на підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області, якої цей суд не виносив.

Після вступу 02 вересня 2014 року рішення в законну силу ОСОБА_2 надала до ВОП «Михайлівська» ТОВ «Індустріальний будівельний холдинг», яке здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_3 , копію рішення суду, а також замінила замки у квартирі, вказане вбачається з відповіді ВОП «Михайлівська» ТОВ «Індустріальний будівельний холдинг» (а.с. 189 т.4).

23 квітня 2015 року представник ОСОБА_2 звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про внесення інформації про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру, яке було зареєстроване в БТІ 12.07.2005, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З відповіді на вказане звернення ОСОБА_2 у квітні 2015 року стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на її Квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 . Крім того, квартира перебувала в іпотеці у ПАТ «Банк «Національні Інвестиції».

У зв`язку з цим, ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Національні Інвестиції» про витребування Квартири з чужого незаконного володіння та визнання права власності, визнання недійсним договору іпотеки.

Після ухвалення вказаного рішення також було встановлено 05 грудня 2014 року об 11:34:21 Державним реєстратором реєстраційної служби Суворівського РУЮ у м. Херсон ОСОБА_12 до Державного реєстру внесено відомості про припинено арешту та заборони відчуження Квартири, які були внесені внаслідок виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва про забезпечення позову у справі № 761/17021/14-ц (за позовом Віденської до Мариконь) від 24 липня 2014 року, підстава: ухвала Апеляційного суду м. Києва від 28 листопада 2014 року по справі № 22-ц/796/8855/2014.

Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 22-ц/796/8855/2014 наявні два рішення Апеляційного суду м. Києва: ухвала від 17 червня 2014 року та рішення від 09 липня 2014 року. Обидва винесені по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Публічне акціонерне товариство «Альфа- Банк», Дочірнє підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про звільнення майна з-під арешту та виключення з реєстру заборон та відчужень об`єктів нерухомого майна.

Ухвали Апеляційного суду м. Києва у справі № 22-ц/796/8855/2014 від 28 листопада 2014 року, якою би скасовувався арешт чи іншим чином змінювалися заходи забезпечення позову ОСОБА_10 до ОСОБА_8 у справі № 761/17021/14-ц не існує.

Зазначений факт підтверджений також і заявою судді Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2015 року (а.с. 67, 240 т. 3).

05 грудня 2014 року о 18:07:33 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Сазоновою О.М. внесено запис про державну реєстрацію права власності № 7965604 (з відкриттям розділу), відповідно до якого з 27 листопада 2014 року з 11:02:05 зареєстровано право власності ОСОБА_8 . Підстава виникнення права власності - ухвала Гребіньківського районного суду Полтавської області, серія та номер 2-797/07, виданий 21 грудня 2007 року.

В цей же день, 05 грудня 2014 року між ОСОБА_8 , від імені якої на підставі довіреності від 02 грудня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Сазоновою О.М., діяв нібито представник ОСОБА_13 , та ОСОБА_7 укладений договір купівлі- продажу Квартири, посвідчений приватним нотаріусом Сазоновою О.М., зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 1840 (а.с. 242-243 т.3).

05 грудня 2014 року о 18:46:02 до Державного реєстру речових прав приватним нотаріусом Сазоновою О.М. внесений запис номер 7965878 про реєстрацію права власності ОСОБА_7 , яке нібито виникло 27 листопада 2014 року о 14:02:10. Підстава виникнення - договір купівлі-продажу від 27 листопада 2014 року № 1840, посвідчений приватним нотаріусом Сазоновою О.М. В той же час, договір №1840 між нібито ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , посвідчений приватним нотаріусом Сазоновою О.М., датований 05 грудня 2014 року.

16 грудня 2014 року між ОСОБА_7 та його донькою ОСОБА_6 укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Суперфіном Б.І. за № 3273. Запис про право власності ОСОБА_6 внесений до Державного реєстру 16 грудня 2014 року о 14:12:51 приватним нотаріусом Суперфіном Б.І.

16 грудня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу Квартири, посвідчений приватним нотаріусом Суперфіном Б.І. за № 3277. Запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 внесений до Державного реєстру приватним нотаріусом Суперфіном Б.І. 16 грудня 2014 року о 18:21:57 (а.с. 79 т.3).

В ході розслідування кримінального провадження було встановлено, що довіреність від імені ОСОБА_8 на ОСОБА_16 , яка була посвідчена приватним нотаріусом Сазоновою О.М. 02.12.2014, було підписано не ОСОБА_8 , а паспорт ОСОБА_14 , який було нібито пред`явлено нотаріусу, станом на 02.12.2014 час був знищений у зв`язку зі зміною нею прізвища (а.с. 172 т.3).

При цьому варто зазначити, що з 09 грудня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки 17 березня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 за 200 000 грн права іпотекодержателя квартири у забезпечення основного зобов`язання ОСОБА_1 у сумі 200 000 грн за договором про надання кредиту від 16 березня 2015 року.

На підставі цього договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень внесена інформація про ОСОБА_5 як іпотекодержателя квартири замість ОСОБА_4

09 грудня 2021 року нотаріусом Дніпровської державної нотаріальної контори Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кобрусєвою Л.В. припинено обтяження, арешт Квартири, накладений ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року (в рамках кримінального провадження) та від 08 липня 2017 року (забезпечення позову за цієї справою).

Цього ж дня ОСОБА_5 уклала із ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

На підставі вказаних обставин, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва залучено ОСОБА_5 до участі у справі у якості співвідповідача.

Згідно з висновком експерта КНІСЕ за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 07 грудня 2017 року за № 21887/16-43, ринкова вартість квартири станом на 16 грудня 2014 року, з врахуванням її технічного стану становила 270 793 доларів США, що було еквівалентно 4 270 406 грн, а ринкова вартість квартири станом на 10 листопада 2017 року, тобто на момент проведення оцінки, з врахуванням її технічного стану становить 196 482 доларів США, що еквівалентно 5 210 703 грн. Фактична вартість квартири з моменту її набуття у власність ОСОБА_1 є значно вищою від вартості квартири станом на момент проведення оцінки, навіть з урахуванням ремонтно-будівельних робіт (а.с. 1-38 т.5).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 районний суд виходив з підстав його доведеності.

З таким висновком районного суду апеляційна інстанція погоджується з наступних підстав.

Згідно статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У пунктах 2 і 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини першої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом положень статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, за яких власник зберігає право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Такою підставою є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК, зокрема чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 569/1221/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 378 ЦК України власник має витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто вибуття майна з володіння власника поза його волею, є однією із безумовних підстав, яка дозволяє витребувати таке майно у добросовісного набувача.

Відповідно до правового висновку, викладеному у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Також Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (постанова Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у цивільній справі № 334/3161/17 викладена правова позиція, відповідно до якої, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80).

Віндикація застосовується до відносин речово - правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до статті 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК, зокрема чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

У даній справі позивачка наполягала на вирішенні спору та витребуванні квартири, яка вибула з її володіння поза її волею, на підтвердження чого нею були надані докази.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи погоджується з висновком районного суду, що докази того, що ОСОБА_2 добровільно відчужувала квартиру відсутні.

Так відповідно до справи, ОСОБА_2 набула права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2005 року, зареєстрованого в БТІ 12 липня 2005 року (а.с. 9-10; 71-72 т.1).

При цьому варто зазначити, що у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, право власності ОСОБА_2 на квартиру виникло з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу (ст. 334 ЦК України року, яка була чинна станом на 2005 рік), тоді як реєстрація права власності на квартиру в 2012 році за ОСОБА_8 відбулася на підставі підробленої ухвали Гребіньківського районного суду Полтавської області, що виключає перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_8 .

Зазначений факт встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2014 року у справі № 761/17021/14-ц, яке відповідно до правил ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України має преюдиціальне значення для даної справи як рішення по відношенню до однієї зі сторін, ОСОБА_2 , в частині встановлених до цієї сторони обставин.

Отже, ОСОБА_2 доведено порушення її прав, шляхом незаконного заволодіння її майном, що є наслідком його витребування та передачі останній.

Вимоги про визнання недійсним іпотечного договору та усунення перешкод шляхом виселення ОСОБА_1 є похідними від вимоги за віндикаційним позовом і спрямовані на реальний захист прав позивача і усунення перешкод у володінні Квартирою після її витребування.

Апеляційна інстанція зауважує, відповідач не мав права визначати юридичну долю квартири, не будучи її власником, і не мав права передати її в іпотеку, про що дійшов обґрунтованого висновку районний суд та підставно послався на висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 756/15538/15-ц.

Таким чином, повернення квартири, незаконно відчуженої фізичній особі переслідує легітимну мету захисту прав та інтересів власника майна відповідно до норм законодавства України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 районний виходив з того, що докази на, які посилався останній не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 зазначав, що квартира вибула з володіння ОСОБА_2 внаслідок її недбалості, зокрема, позивачка не сплачувала рахунки за комунальні послуги, в квартирі було відключене електропостачання та інші комунальні послуги, позивачка не зареєструвала своє право власності на квартиру після рішення Шевченківського районного суду у справі № 761/17021/14-ц від 22 серпня 2014 року.

У зв`язку з цим просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь4 129 700 грн витрат на поліпшення кв. АДРЕСА_1 .

Щодо вказано варто зазначити наступне.

Так, зі справи убачається, що підставою для набуття позивачкою права власності на квартиру був договір купівлі-продажу від 20 червня 2005 року. Право власності ОСОБА_17 було зареєстроване в БТІ 12 липня 2005 року відповідно до чинного на той час законодавства (а.с. 9-10; 71-72 т.1).

29 жовтня 2014 року, після винесення рішення Шевченківського райсуду від 22 серпня 2014 у справі № 761/17021/14-ц, ОСОБА_2 звернулася до ВОП Михайлівський ( ОСОБА_18 ) і просила бути присутнім представника ЖЕК для відкриття дверей її квартири та установки нового замка (тобто увійшла у фактичне володіння), а також надала копію судового рішення про витребування квартири від ОСОБА_8 (а.с. 189 т. 4).

Між тим, вказане рішення суду не є підставою для виникнення у позивачки права власності, а є лише додатковим підтвердженням факту виникнення права власності позивачки на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2005 року.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який передбачав державну реєстрацію прав на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (ст. 1 Закону), розпочав функціонування з 01 січня 2013 року.

Частина 4 ст. 3 згаданого Закону передбачала, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Установлено, що право приватної власності позивачки на спірну квартиру було належним чином зареєстровано Комунальним підприємством "Київське міське Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності" 12 липня 2005 року.

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до 05 грудня 2014 року в реєстрі не було жодної реєстрації права власності на спірну квартиру до моменту, поки приватний нотаріус Сазонова О.М. не зареєструвала право власності за ОСОБА_8 на підставі ухвали Гребіньківського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2007 року, яка є підробленою.

З огляду на що, доводи відповідача про протиправну бездіяльність позивачки, які призвели до вибуття квартири з її володіння, є безпідставними та не підтверджені жодними доказами.

Доказів, які могли б підтвердити будь-які недобросовісні дії позивачки щодо майна, яке вибуло з її володіння незаконно, матеріали справи не містять.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову, мотивувавши своє рішення повно встановленими обставинами та правильно застосувавши норми матеріального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: