КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024року місто Київ

справа №367/8025/19

Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання -Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року та за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 червня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Карабази Н.Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Шевченків двір», Служба у справах дітей та сім'ї Ірпінської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивач звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до відповідачів, в якому просив:

зобов'язати відповідачів відновити стан коридору загального користування до квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 сьомого поверху будинку АДРЕСА_3 , шляхом знесення встановленої стіни з металевими дверима за власний рахунок у коридорі загального користування до квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 сьомого поверху будинку АДРЕСА_3 та привести коридор загального користування до попереднього розміру та стану внутрішнього оздоблення (стелю, стіни, підлогу), які існували до проведення переобладнання відповідачами, яким на праві власності належать квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

В обґрунтування вимог посилався на те, що він є власникомквартири АДРЕСА_4 сьомого поверху будинку АДРЕСА_3 .

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_5 , а відповідач ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_2 в цьому будинку.

Вказував, що 22червня 2019 року відповідачі самовільно захопили частину місцязагального користування (коридору) сьомого поверху будинкута побудували стіну з вхідними дверима до квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Зазначав, що під час незаконного монтажустіни та вхідних дверейвідповідачами, ним була висунута вимога останнімпро припинення незаконних дій,але вимога була проігнорована, узв`язку з чим, він звернутися до органівполіції.Після прибуття наряду поліції та наданняпояснень сторонами,протиправні дії зі сторони відповідачів не припинилисяі останні змонтувалистіну тавстановили металеві двері.

Посилався на те, що самовільно побудована стіна з вхідними дверима до квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 розташована перпендикулярно та близько від вхідних дверей його квартири,що створило значні незручностіта унеможливило право наналежний відпочинок, тому що близьке розташування самовільно змонтованих вхідних дверей спричиняєметалевийшум при відкритті тазакритті цих дверей відповідачами.

Вказував, що сама площа приміщення загального користування сталаменшою,а іншіспіввласники,крім відповідачів, зокрема, і він, позбавлені можливості користуватися загальними приміщеннями у повному обсязі, тобто звикористанням всієї площі приміщень, передбаченої технічною документацією набудівлю.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 червня 2024 року у стягненні витрат на правову допомогу з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_10 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріальних та порушення процесуальних норм права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що сам факт встановлення перегородки, обладнання без згоди усіх співвласників є порушенням права вільно користуватися спільним майном всупереч волі співвласників.

Вказував, що переобладнана відповідачами у тамбур частина коридору належить до приміщень загального користування та є допоміжним приміщенням, призначеним для побутового обслуговування житлового будинку, і відноситься до спільної сумісної власності співвласників цього будинку. Співвласники багатоквартирного будинку мають право користування допоміжними приміщеннями, яке здійснюють спільно.

Зазначав, що суд першої інстанції не врахував, що дії відповідачів беззаперечно призвели до порушення його прав, оскільки влаштування тамбуру за рахунок приміщення загального користування та, як наслідок, зменшення площі коридору об'єктивно створюють перешкоди для користування зазначеним приміщенням загального користування.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування матеріальних та порушення процесуальних норм права, просили додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з позивача на їх користь витрати на правову допомогу у розмірі 18000 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалися на те, що у відзиві на позовну заяву від 03 лютого 2020 року представником відповідачів заявлено клопотання про стягнення з позивача на користь відповідачів понесених судових витрат на оплату послуг правничої допомоги, а в додатках до відзиву подано попередній (орієнтовний) розрахунок понесених судових витрат на правову допомогу адвоката, на виконання вимог ЦПК України (стаття 134 ЦПК України).

Вказували, що суд першої інстанції не врахував, що участь адвоката у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а витрачений час адвокатом для участі в ньому.

Зазначали, що саме лише непідписання одним із учасників справи акту здачі-приймання виконаних робіт від 11 березня 2024 року не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу у разі домовленості між сторонами у договорі, оскільки суд зобов'язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Посилалися на те, що висновок суду першої інстанції щодо ненадання документів, які підтверджували сплату коштів адвокату є невірним, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено.

26 вересня 2024 року від позивача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідачів, в якому останній вказував на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказував на те, що витрати на правову допомогу, заявлені відповідачами, є неспівмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих адвокатом послуг.

28 жовтня 2024 року від представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів невідповідності технічної перегородки вимогам будівельних, санітарних та інших норм, а також доказів, що вона погіршує умови проживання позивача у будинку і перешкоджає у користуванні його власністю.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги позивача підтримали, просили її задовольнити. У задоволенні апеляційної скарги відповідачів просили відмовити.

Представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Апеляційну скаргу відповідачів просив задовольнити. Також повідомив, що відповідач ОСОБА_4 обізнаний про судове засідання.

Представник третьої особи ОСББ «Шевченків двір» в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги позивача та заперечувала проти доводів відповідачів.

Відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , третя особа Служба у справах дітей та сім'ї Ірпінської міської ради у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення, оскільки судом не встановлено наявність ознак перепланування або переобладнання, здійснення яких потребує отримання відповідних дозволів та відповідно порушення прав позивача.

Колегія суддів не погоджується зтаким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_6 належить на праві власності ОСОБА_13 , що підтверджується свідоцтвомпро право власності від 25 грудня 2015 року НОМЕР_1 , витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 грудня 2015 року №50888752.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його архівної складової частини щодо об`єкта нерухомого майна від 01 червня 2018 року №126097483 квартира АДРЕСА_5 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 кожному по 1/4 частці; квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_6 .

З статуту ОСББ «Шевченків двір», затвердженого установчими зборами співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , протокол установчих зборів від 09 квітня 2016 року зі змінами вбачається, що ОСББ «Шевченків двір», створене власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Метою та завданням ОСББ «Шевченків двір» є: забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку; забезпечення дотримання інтересів усіх співвласників при встановленні умов і порядку володіння, користування і розпорядження спільною власністю; забезпечення дотримання санітарного, протипожежного і технічного стану спільного майна, що належить співвласникам.

Позивач у позові вказував на те, що 22 червня 2019року відповідачі самовільно захопили частинумісця загального користування (коридору)сьомого поверху будинку та побудували стіну з вхідними дверимадо квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Щодо вказаного факту позивач 22 червня 2019 року звернувся до Ірпінського відділу поліції ГУНП в Київській області та листом від 15 липня 2019 року відділ поліції повідомив ОСОБА_13 про те, що перевіркою встановлено, що між ним та мешканцями квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 склалися цивільно-правові відносини та відсутні ознаки кримінального правопорушення.

З копії листа вх. №21 від 24 червня 2019 року, який адресований голові ОСББ «Шевченків двір» вбачається, що власники квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 повідомляють, що ними на 7 поверсі житлового будинку споруджено тамбур, який не передбачає втручанню в несучі конструкції, не перешкоджає потраплянню мешканців 7 поверху до своїх помешкань та не порушує їх права. Погодження отримано письмово від більшості мешканців поверху та в усній формі від голови ОСББ. Конструкція зведена з метою зменшення потрапляння до їх помешкань сторонніх звуків із загального коридору та є перешкодою проникнення небажаних сторонніх осіб до їх помешкань. При спорудженні конструкції власник квартири АДРЕСА_4 не приховував свого незадоволення.

До вказаного листа була додана заява власників квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 від 24 червня 2019 року голові ОСББ «Шевченків двір», в якій останні просили погодити встановлення тамбуру перед квартирами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . Встановлення тамбуру не передбачає втручання в несучі конструкції та не порушує прав інших власників.

Листом за вих. №21 від 27 червня 2019 року ОСББ «Шевченків двір» повідомило власників квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 про те, що їх дії щодо встановлення перегородки та металевих дверей на сьомому поверсі другої секції будинку АДРЕСА_3 без згоди всіх співвласників сьомого поверху є неправомірними. Частка коридору, яку відокремили власники квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 перегородкою з металевими дверима є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Повідомлено про те, що їм доведеться демонтувати встановлену перегородку та металеві двері.

14 вересня 2019 року позивач звернувся до голови ОСББ «Шевченків двір» з листом, в якому просив надати: копію заяви про погодження встановлення тамбуру перед квартирами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ; підтвердження поштового відправлення відповіді щодо звернення до ОСББ «Шевченків двір», що надійшло 24 червня 2019 року про погодження встановлення тамбуру перед квартирами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

Листом від 16 січня 2020 року №5 ОСББ «Шевченків двір» повідомило ОСОБА_13 про те, що:

загальні збори ОСББ «Шевченків двір» де одним із питань порядку денного було б передбачено передачу частки місця загального користування (коридору) у користування власникам квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 сьомого поверху будинку не проводились;

власниками квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 сьомого поверху будинку правлінню ОСББ «Шевченків двір» дозвіл на переобладнання сьомого поверху будинку АДРЕСА_3 і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень виданий виконавчим комітетом Ірпінської місцевої Ради народних депутатів не надавався.

З протоколу №09/19 засідання правління ОСББ «Шевченків двір» за адресою: АДРЕСА_3 від 05 серпня 2019 року вбачається, що 7 питанням порядку денного зборів було розгляд заяв власників квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_6 про встановлення перегородки на 7-му поверсі другої секції; слухали: ОСОБА_18 про те, що встановлена перегородка та металеві двері не надає вільного доступу до лічильників електромереж та порушує правила протипожежної безпеки. Встановлена перегородка, без згоди всіх власників-сусідів на поверсі, є порушенням прав та інтересів інших співвласників; вирішили: погодження встановлення перегородки та металевих дверей на 7-му поверсі другої секції не прийнято.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що відповідачі своїми діями - встановленням перегородки, порушили його права, оскільки переобладнали коридор загального користування без його згоди та без врахування його інтересів, як співвласника цього коридору та власника квартири АДРЕСА_4 .

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилалися на те, що будь-яке перепланування власного майна, відповідачі не здійснювали, захоплення місць загального користування (частини коридору) та приєднання їх до своїх квартир також не здійснювали, коридор на сьомому поверсі будинку залишається в своїх визначених технічною документацію межах і розмірах вільним для користування за призначенням, є спільною сумісною власністю всіх власників квартир і нежитлових приміщень.

У статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

Згідно з частиною першою статті 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Пунктами 1, 2, 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об'єктами нерухомого майна, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.

Відповідно до частини 2 статті 4 вказаного Закону власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (частини перша та друга Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (частина перша та друга статті 369 ЦК України).

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що будь-які переобладнання або перепланування допоміжних приміщень у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно переобладнання чи реконструкції допоміжних приміщень вимагає погодження всіх співвласників.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №461/9578/15-ц (пункти 74-76), постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі №757/5846/23-ц, від 14 серпня 2024 року у справі №442/1888/23.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

У сенсі положень статті 391 ЦК України власник майна (позивач) не зобов`язаний доводити неправомірність дій відповідача; власник має довести факт існування перешкод у здійсненні користування та розпорядження майном; особа, яка створює перешкоди відповідач, має довести правомірний характер своєї поведінки.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №545/3728/16-ц.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідачі є співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , як це передбачено п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Квартири останніх знаходяться на 7 поверсі вказаного будинку.

Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (співвласники квартири АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_19 (власник квартири АДРЕСА_2 ) встановили перегородку з металевими дверима у коридорі на 7 поверсі другої секції будинку.

Вказана обставина визнається сторонами.

Слід зазначити, що коридор є місцем загального користування, що вбачається з технічного паспорту на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок АДРЕСА_3 від 19 листопада 2015 року, відповідно є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку.

Позивач на підтвердження встановлення вказаної перегородки також надав фото з зображенням коридору до встановлення перегородки з металевими дверима та після її встановлення.

При цьому, відповідачі не надали доказів на підтвердження того, що вони отримали згоду інших співвласників багатоквартирного будинку, а саме 7 поверху другої секції будинку АДРЕСА_3 , у тому числі позивача, як власника квартири АДРЕСА_4 для встановлення перегородки.

Таким чином, з матеріалів справи, пояснень сторін та представника третьої особи вбачається, що відповідачі самочинно встановили у коридорі загального користування перегородку з металевими дверима без отримання згоди на переобладнання допоміжного приміщення співвласників багатоквартирного будинку, чим порушили вимоги законодавства та унеможливили доступ інших мешканців будинку до приміщення загального користування.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про порушенння права позивача на користування спільним майном у багатоквартирному будинку.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_13 , у зв`язку з чим рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ОСОБА_13 .

Колегія суддів враховує, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідачів усунути перешкоди ОСОБА_20 у користуванні приміщенням загального користування, а саме: відновити стан коридору загального користування до квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 шляхом знесення встановленої стіни з металевими дверима за власний рахунок у коридорі загального користування до квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та приведення коридору загального користування до попереднього стану, який існував до проведення переобладнання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що приведення коридору до попереднього стану, який існував до проведення переобладнання охоплює і відновлення попереднього стану внутрішнього оздоблення (стелі, стіни, підлоги), а тому не потребує деталізації в резолютивній частині рішення.

Додаткове рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат є невід'ємною частиною рішення у справі.

Ухвалюючи додаткове рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з відсутностідокументального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат.

Оскільки апеляційним судом було скасовано рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким частково задоволено позовні вимоги позивача, а відтак відсутні підстави для стягнення з позивач на користь відповідачів судових витрат.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев'ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VIдоговір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічнийправовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц,постановахВерховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановахОб'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачів на його користь витрати на правову допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 16500 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано копії: договору про надання професійної правничої допомоги від 04 вересня 2019 року, укладеного між адвокатом Вербицьким Д.В. та ОСОБА_13 ; акту наданих послуг від 11 вересня 2019 року на суму 16500 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Гонорар успіху як сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).

Колегія суддів приходить до висновку, що зазначений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу понесений у суді першої інстанції у розмірі 16500 грн. є завищеним, неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Таким чином, беручи до уваги заперечення відповідачів щодо неспівмірності витрат на правову допомогу, складність справи, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність понесених позивачем в суді першої інстанції витрат у розмірі 10000 грн., які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.

Також з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 960,50 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року- задовольнитичастково.

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 червня 2024 року - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року та додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 червня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Шевченків двір», Служба у справах дітей та сім'ї Ірпінської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити дії- задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_21 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_22 у ОСОБА_23 у у користуванні приміщенням загального користування, а саме: відновити стан коридору загального користування до квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 шляхом знесення встановленої стіни з металевими дверима за власний рахунок у коридорі загального користування до квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та приведення коридору загального користування до попереднього стану, який існував до проведення переобладнання.

Стягнути з ОСОБА_2 (який проживає за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (який проживає за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), ОСОБА_24 (яка проживає за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ), яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі по 960 грн. 50 коп. з кожного та витрати на правову допомогу у розмірі по 2500 грн. з кожного понесених в суді першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: