КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/15745/23

16 грудня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Щербини Яни Миколаївни на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Майбоженко А.М., у цивільній справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з червня 2007 рокувона, ОСОБА_1 , почала проживати з ОСОБА_3 в квартирі, належній його матері, за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з листопада 2011 року вони спільно проживали в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

З 15 липня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано 23 листопада 2015 року. Вони мають спільних неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначала, що до моменту реєстрації шлюбу вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, придбавали майно в інтересах сім`ї. Даний факт підтверджується медичними документами, датованими за період з 12 грудня 2007 року по 02 січня 2008 року та від 06 березня 2008 року, де зазначена її адреса місця проживання по АДРЕСА_1 , а також копією поштового конверту на ім`я ОСОБА_1 з датою відправки згідно штемпеля 30 червня 2009 року на адресу АДРЕСА_1 .

Додатково підтверджує факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу і та обставина, що перша спільна дитина сторін - донька ОСОБА_6 народилась через десять днів після реєстрації шлюбу між сторонами.

Крім того, факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть підтвердити свідки.

Позивач вказувала, що під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме -30 квітня 2009 року, відповідач зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу квартири.

Посилаючись на те, що відповідач заперечує її право на спільну квартиру - АДРЕСА_3 , позивач ОСОБА_1 просила суд: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період з грудня 2007 року по 15 липня 2009 року; визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на частину квартири АДРЕСА_3 у порядку спільної сумісної власності подружжя; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, його поділзалишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Щербина Яна Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 рокута ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не була надана належна правова оцінка зазначеним позивачем обставинам та долученим доказам, які в повній мірі доводять обґрунтованість та законність позовних вимог.

Зазначає, що позивачем на підтвердження факту проживання з липня 2007 року разом з відповідачем за місцем його реєстрації ( АДРЕСА_1 ), разом з матір`ю відповідача були долучені:копія довідки Київського міського клінічного ендокринологічного центру від 06.03.2008 року, де зазначена вищевказана адреса проживання ОСОБА_1 ; копія виписки з історії хвороби НІІ Ендокринології і обміну речовин за період 12.12.2007 року по 02.01.2008року, де також зазначена вищевказана адреса проживання ОСОБА_1 ; копія поштового конверту на ім`я ОСОБА_1 з датою відправки згідно штемпеля 30.06.2009 року на адресу АДРЕСА_1 .

Відповідач сам запропонував ОСОБА_1 переїхати до квартири, де він мешкав із матір`ю, сестрою та племінником. І з липня 2007 року ОСОБА_1 почала проживати із відповідачем за вищезазначеною адресою. Пара разом проводила час, спільно накопичували кошти, вели спільне господарство, спільно їздили на відпочинок, турбувались один про одного та мріяли про народження дітей, про реєстрацію шлюбу та мали одну мету - придбати власну квартиру для подальшого проживання в ній разом із спільними дітьми.

У жовтні 2008 року ОСОБА_7 я Володимирівна завагітніла, а тому, на переконання сторони позивача, є абсолютно логічно, що вона, перебуваючи на обліку у Київському міському клінічному ендокринологічному центрі, у НІІ ендокринології і обміну речовин, при оформленні медичної картки зазначала свою адресу фактичного і постійного проживання.

Крім того, беззаперечним доказом того, що ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу, з липня 2007 року проживала із відповідачем за адресою його реєстрації: АДРЕСА_1 є і регулярне її листування із своєю подружкою, що підтверджується копіює конверту.

До того ж, свідчення свідків зі сторони позивача ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які є приятельками позивача, беззаперечно підтверджують законність та обґрунтованість позовних вимог, які суд першої інстанції залишив поза увагою.

Щодо свідчень свідків зі сторони відповідача ОСОБА_11 (матері відповідача), ОСОБА_12 (однокласника відповідача), ОСОБА_13 (племінника відповідача), позивач зазначає, що допитані судом вказані свідки не підтверджують викладених у відзиві на позовну заяву тверджень та не спростовують сформовану позицію позивача.

Також судом першої інстанції не була надана відповідна оцінка долученим відповідачем доказам щодо наявного у нього доходу, з яких вбачається, що при вартості квартири 57 500,00 доларів США на дату укладення договору 30 квітня 2009 року відповідач не мав достатньо власних накопичень для придбання спірної квартири.

Доказів того, що мати відповідача, отримавши грошові кошти у розмірі 122 462,50 грн від продажу простих акцій, передала їх відповідачу для придбання спірної квартири, не надано, а відтак, і такі твердження потребують критичної оцінки.

З долученої відповідачем копії кредитного договору № 527-І від 03.04.2009 року вбачається, що мати відповідача отримала кредит від кредитної спілки «Профспілкова скарбниця» у розмірі 42 000,00 грн за цільовим призначенням - ремонт квартири, а тому вказаний доказ не підтверджує той факт, що кошти дійсно використав відповідач для придбання спірної квартири.

Відповідно до долученої копії розписки від 05.04.2009 року, відповідач позичив у своєї сестри ОСОБА_14 5000,00 доларів США, однак самою ОСОБА_14 ані в долученій копії, ані особисто не підтверджувались обставини позики.

Позивач вважає, що зазначений доказ не є належним та допустимим, а відтак і не міг бути прийнятий судом до уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року.

Зазначає, що позивачем не надано жодного належного і допустимого письмового доказу, який би достовірно підтверджував обставини, що підлягали доказуванню у справі №756/15745/23.

Зокрема, позивач не довела наявність у неї будь-якого доходу чи заощаджень, які б вона могла передати до спільного з відповідачем бюджету у період придбання спірної квартири, або ж вкласти власні кошти в її придбання.

До того ж позивач не надала суду жодного належного доказу, який би підтверджував, що у спірний період вона дійсно проживала з відповідачем в одному житлі та вела з ним спільне господарство, зокрема, вносила власні кошти до спільного з відповідачем сімейного бюджету, а також витрачала їх на придбання майна, товарів, оплату послуг в інтересах сім`ї.

Надані позивачкою в якості письмових доказів копії довідки Київського міського клінічного ендокринологічного центру від 06.03.2008 року та виписки з історії хвороби НІІ Ендокринології і обміну речовин за період з 12.12.2007 року по 02.01.2008року, не є належним доказом її проживання за адресою: АДРЕСА_1 ,оскільки вказана інформація записано лише зі слів ОСОБА_1 .

При цьому позивачка у спірний період була зареєстрована в м.Донецьк, а проживала у квартирі її батька у м.Києві, яку відповідач за запрошенням позивачки декілька разів відвідував.

Отже, суд першої інстанції, на переконання відповідача, обґрунтовано не врахував надані позивачкою письмові докази (довідку Київського міського клінічного ендокринологічного центру від 06.03.2008 року, виписку з історії хвороби НІІ Ендокринології і обміну речовин за період з 12.12.2007 року по 02.01.2008року, поштовий конверт на ім 'я ОСОБА_1 з датою відправки згідно штемпеля 30.06.2009року), оскільки ними не підтверджувався факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю у спірний період.

Що ж стосується показань свідків зазначає, що показання свідків зі сторони позивача - ОСОБА_15 та ОСОБА_10 ґрунтувалися на відомостях, отриманих від позивачки (яка є зацікавленою особою), та не підтверджувалися іншими доказами у справі, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не врахував їх для підтвердження факту проживання позивача та відповідача у спірний період однією сім`єю.

На відміну від показань свідків, викликаних за клопотанням позивачки, свідки відповідача повідомляли суду відомості про обставини, які сприймали особисто, а не з чужих слів.

Також вважає, що позивач безпідставно перекладає тягар доказування джерела коштів, використаних на придбання спірної квартири, на сторону відповідача, оскільки, виходячи з презумпції правомірності правочину, умови договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2009 року достовірно підтверджують, що її набуто в особисту приватну власність ОСОБА_2 , та що саме він, як покупець, повністю розрахувався за квартиру з продавцем.

До того ж, позивач у період шлюбу з відповідачем не вважала квартиру АДРЕСА_3 такою, що належить їй на праві спільної сумісної власності. У вказану квартиру вона вселилася у серпні 2011 року, як дружина відповідача (власника квартири), і проживала у ній до листопада 2015 року, тобто, до розірвання шлюбу з ОСОБА_2 .

Після припинення шлюбу позивач ОСОБА_1 на вимогу відповідача, як законного власника, залишила спірну квартиру і забрала звідти всі свої особисті речі. З тих пір ОСОБА_1 більше спірною квартирою для власного постійного проживання не користувалася.

Непред`явлення позивачкою будь-яких вимог до відповідача стосовно спірної квартири у період з 2009 по 2023 роки, на переконання сторони відповідача, є свідченням того, що ОСОБА_1 чітко усвідомлювала відсутність у неї будь-яких прав на це майно. І лише в 2023 році, з незрозумілих відповідачу мотивів, нею пред`явлено до суду надуманий та необгрунтований позов у справі №756/15745/23, у задоволенні якого було законно і обґрунтовано відмовлено судом першої інстанції.

13 грудня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Щербина Яна Миколаївна подала до Київського апеляційного суду заяву про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_16 , обгрунтовуючи заяву тим, що під час судового розгляду справи в суді першої інстанції зазначений свідок не був заявлений в переліку свідків, оскільки ОСОБА_16 не перебувала в цей час на території України.

Протокольною ухвалою від 16 грудня 2024 року суд апеляційної інстанції відмовив в задоволенні клопотання сторони позивача про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_16 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Щербина Яна Миколаївна повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Панченко Алла Віталіївна в судовому засіданні протим доводів апеляційної скарги заперечували, просили скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.04.2009 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , за ціною 442 750 грн.

15.07.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у сторін народилась донька ОСОБА_4 івна, що підтверджеється свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

23.11.2015 рішенням Оболонського районного суду міста Києва у справі №756/10832/15 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано. Визначено місце проживання доньки з батьком.

ІНФОРМАЦІЯ_6 у сторін народився син ОСОБА_5 , що підтверджеється свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Посилаючись на те, що відносини, які притаманні подружжю позивачка з відповідачем підтримували з грудня 2007 року і проживали спільно як сім`я у квартирі матері відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка надала суду: довідку Київського міського клінічного ендокринологічного центру від 06.03.2008 року, де зазначена вищевказана адреса проживання ОСОБА_1; копію виписки з історії хвороби НІІ Ендокринології і обміну речовин за період 12.12.2007 року по 02.01.2008 року, де також зазначена вищевказана адреса проживання ОСОБА_1 і копію поштового конверту на імя ОСОБА_1 з датою відправки згідно штемпеля 30.06.2009 року на адресу АДРЕСА_1 .

Допитані у суді свідки дали наступні покази.

Свідок ОСОБА_18 суду показала, що є матір`ю відповідача. Її син зустрічався з позивачкою, однак до червня 2009 року вони спільно не проживали. Вона допомогла сину придбати квартиру по АДРЕСА_4 , оскільки мала власні заощадження від дивідендів, отриманих від акцій Будинку Побуту «Оболонь» і додатково брала кредит у профспілці за місцем роботи. Скільки коштів вона надала не пам`ятає. Про стосунки сина з ОСОБА_1 вона нічого не знала. В квартирі по АДРЕСА_5 вони проживали з сином, донькою і її сином. Відповідач проживав у одній кімнаті з племінником.

Свідок ОСОБА_19 суду показав, що з відповідачем вони дружать з дитинства. Про те, що він проживає з позивачкою в квартирі по АДРЕСА_5 йому відомо не було, хоча він неодноразово навідував там друга. В 2008 році сторони були парою.

Свідок ОСОБА_20 суду показав, що є дядьком відповідача. З 2000 року часто проживав в квартирі, що належить його матері по АДРЕСА_5 , оскільки цього потребувала його робота, а сам він проживає у м.Біла Церква. З 2005 по 2009 роки відповідач часто приїжджав до нього у м.Біла Церква, в тому числі з різними дівчатами. Коли дізнався, що ОСОБА_1 вагітна рекомендував племіннику одружитись на ній. Знає, що мати відповідача продала акції Будинку Побуту «Оболонь», поклала їх у банк, а згодом зайняла їх ОСОБА_22 для придбання квартири.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що в 2008 році працювала з позивачкою в одній компанії. На свято до себе запросила колег з парами і ОСОБА_1 прийшла з ОСОБА_2. Вона знає, що вони проживали разом в квартирі зі свекрухою, сестрою ОСОБА_22 і її сином. Вони спільно збирали гроші на квартиру і зустрічались з 2007 року. Про це їй відомо зі слів ОСОБА_24 . Після придбання квартири ОСОБА_25 народила дитину.

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що їй відомо, що позивач і відповідач разом з 2007 року і спільно проживали у матері ОСОБА_22 . З ОСОБА_1 вони знайомі з січня 2009 року і їй відомо, що вона відкладала гроші з заробітної плати для внеску на придбання квартири.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ, суд першої інстанції вказав на те, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю з відповідачем на момент придбання спірної квартири, а тому заявлені у справі вимоги задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону в повній мірі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 рокувідповідає.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження №61-30273св18) вказано, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16 (провадження №61-11607св18) зазначено, що «при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) зроблено висновок, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування».

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16 (провадження № 61- 8522св18) Верховний Суд указав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається позивач звернулася з позовом про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки з грудня 2007 року по 15 липня 2009 року (15 липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб). Встановлення такого факту необхідне для визнання за ОСОБА_1, права власності на частину квартири АДРЕСА_3 у порядку спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач заперечує наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, що притаманні подружжю в період з грудня 2007 року по 15 липня 2009 року, визнавав лише, що періодично відвідував квартиру батька позивачки у м.Києві за запрошенням ОСОБА_1.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи даний спір колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено факту проживання в період з грудня 2007 року по 15 липня 2009 року з ОСОБА_3 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже в матеріалах справи відсутні докази їх спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю в період з грудня 2007 року по 15 липня 2009 року.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Верховний Суд вже неодноразово наголошував на тому, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. висновки у пунктах 72. - 76. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з погляду зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Проте засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75. рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).

Водночас, ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Отже, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що зазвичай, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5., 5.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібну правову позицію сформульовано, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі №910/10011/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено такі висновки:

«41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

42. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

70. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».

За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки показанням свідків викликаних позивачем та доказам наданим позивачем, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За приписами частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 69 ЦПК України встановлено, що свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

Свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд вказав, що показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду у справі № 531/295/19 від 8 грудня 2021 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16 зазначено, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях і поясненнях однієї зі сторін.

Тож колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, вжив необхідних заходів для повного та всебічного встановлення обставин справи, та прийшов до обґрунтованого висновку, що надані позивачем письмові докази, а саме: копія довідки Київського міського клінічного ендокринологічного центру від 06.03.2008, де зазначена вищевказана адреса проживання ОСОБА_1 копія виписки з історії хвороби НІІ Ендокринології і обміну речовин за період 12.12.2007 по 02.01.2008, де також зазначена вищевказана адреса проживання ОСОБА_1 ; копія поштового конверту на ім`я ОСОБА_1 з датою відправки згідно штемпеля 30.06.2009 на адресу АДРЕСА_1 , не є достатніми для підтвердження заявленого факту та не свідчать про спільне проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_2.

Вказані докази не доводять факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не доводять факту ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. Законодавцем в частині другій статті 21 СК України імперативно зазначено, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Доводи апеляційної скарги, що ужовтні 2008 року ОСОБА_1 завагітніла, що свідчить про існування між стронами спору відносин притаманних подружжю, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вказана обставина не дає підстав для висновку про проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з грудня 2007 року по 15 липня 2009 року та ведення у вказаний період позивачкою з відповідачемспільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків, наявності спільного бюджету, тобто, наявності відносин, притаманних подружжю в розумінні статті 74 СК України.

Обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, не доводять наявності між позивачем та відповідачем взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, що вони мали сімейний характер, були пов`язані зі спільним веденням господарства, спільним бюджетом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Щербиною Яною Миколаївною в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Щербини Яни Миколаївни.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Щербини Яни Миколаївни залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Щербини Яни Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 29 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: