КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року місто Київ.

Справа № 359/8755/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/17600/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Терехової О.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 9 вересня 2024 року (у складі судді Журавського В.В.,інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про видачу обмежувального припису

ВСТАНОВИВ

В серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаною заявою, яку обґрунтувала тим, що з 14 січня 2011 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Від цього шлюбу вони мають двох малолітніх синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Останнім часом на ґрунті фінансових складнощів між заявницею та ОСОБА_3 почали виникати сварки, які набули характеру серйозного конфлікту, ОСОБА_3 почав поводитись агресивно, погрожував заявниці фізичною розправою, відібранням спільних дітей. В подальшому, ОСОБА_3 почав застосовувати відносно заявниці не лише словесні образи, погрози, принижування та залякування, а й фізичну силу, зокрема конфлікти між ними супроводжувались побиттям заявниці. 13 березня 2024 року внаслідок чергового конфлікту ОСОБА_3 завдав заявниці тілесних ушкоджень у зв`язку з цим на даний час заявниця має висновок про тимчасову непрацездатність, яка не відновилась станом на день звернення з даною заявою. Крім цього, заявниця має виражене порушення мови, тремтіння в кінцівках, оніміння в пальцях кистей та стоп, порушення ходи та самообслуговування. ОСОБА_2 перебуває в реабілітаційному центрі для відновлення фізичного та морального стану та не має можливості самостійно доглядати за собою та дітьми.

За таких обставин ОСОБА_2 просить суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки строком на 6 місяців, а саме: заборонити наближатись на відстань ближче 100 метрів до фактичного місця проживання заявниці та малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити наближатись на відстань ближче 100 метрів до місця навчання малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити особисто та через третіх осіб розшукувати заявницю та малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , якщо вони за власним бажанням перебувають у невідомому місці, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; заборонити вести листування та телефонні переговори з заявницею та малолітніми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 9 вересня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 30 вересня 2024 року засобами поштового зв`язку через суд першої інстанції подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не оцінено належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вказує, що заявником було належним чином обґрунтовано відсутність звернень до правоохоронних органів ОСОБА_2 в минулому, а саме через страх суспільного осуду та через постійне психологічне пригнічення та погрози зі сторони чоловіка.

Звертає увагу, що в окремому провадженні суд мав право самостійно витребувати додаткові докази, вважаючи наявні в матеріалах справи докази недостатніми.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано настання тяжких наслідків та втрату працездатності після побиття чоловіком дружини, тобто наявні ризики вчинення домашнього насилля у майбутньому. Вважає, що у такому випадку не має значення як систематичність вчинюваного насильства, так і притягнення кривдника до юридичної відповідальності.

Зазначає, що діти, які стали свідками фізичного насильства, стали жертвами психологічного насильства, у зв`язку з чим діти стали більш замкненими та втратили інтерес до улюблених занять.

Ухвалою Київського апеляційного судувід 21 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

У судове засідання учасники справи не прибули, про дату час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. ОСОБА_3 подав клопотання про перенесення розгляду справи, в якому зазначив, що є військовослужбовцем, який наразі виконує службові обов`язки у зоні ведення активних бойових дій, а тому не може забезпечити особисту участь у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про достатність наявних у справі матеріалів для розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасника справи, з урахуванням категорії справи, скорочених строків її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів, за відсутності сторони. (Постанова КЦС ВС від 24 жовтня 2024 року у справі №752/8103/13-ц)

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Усім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 березня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення.

18 березня 2024 року Бориспільським РУП ГУ НП в Київській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000070 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України.

Зі змісту Витягу з ЄРДР вбачається, що 13 березня 2024 року в нічний час доби за адресою: АДРЕСА_3 , невстановлена особа нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_2 (а.с.58).

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого встановлено, що в період часу з 17 по 26 березня 2024 року ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в відділенні внутрішніх хвороб КНП «Київська міська клінічна лікарня №4» з наступним діагнозом: хронічний гепатит в ступені загострення, тривожно-депресивний синдром, диселектролітні порушення (а.с.22-23).

В період з 30 квітня по 07 травня 2024 року ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «ББЛІЛ», з 04 червня по 28 червня 2024 року на стаціонарному лікуванні у відділенні фізичної та реабілітаційної медицини КНП «Київська міська клінічна лікарня №18». Їй були встановлені діагнози: центральний понтинний мієліноліз з дизартрією, помірним центральним тетрапарезом координаторними порушеннями, атактичним синдромом з порушенням функції ходи та самообслуговування, пролежена куприковій ділянці післягострий період реабілітації (а.с.19-21).

З висновку експерта №6/осв від 01 квітня 2024 року за результатом проведення судово-медичної експертизи вбачається, що у ОСОБА_2 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців та саден на верхніх та нижніх кінцівках, на обличчі, тулубі та ділянці спини, які утворились внаслідок дії тупих твердих предметів можливо від ударів руками або іншими предметами. Враховуючи локалізацію та морфологічні особливості тілесних ушкоджень, утворення їх внаслідок падіння з стоячи є малоймовірним, за виключенням саден по передніх поверхнях колінних суглобів, які могли утворитись від падіння на тупий і твердий предмет. Кількість та локалізація виявлених ушкоджень свідчить про заподіяне не менше 50 травмуючих дій. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с.31-33).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт звернення заявниці до правоохоронних органів з заявою про внесення відомостей про кримінальне правопорушення не підтверджує факт вчинення домашнього насильства. Зі змісту вказаних письмових доказів неможливо встановити, що звернення заявниці до лікарні, встановлені їй діагнози та проведені медичні маніпуляції, були безпосереднім наслідком вчинення ОСОБА_3 протиправних діянь відносно заявниці. Крім цього, матеріали цивільної справи не містять жодних доказів на підтвердження випадків домашнього насильства, вчинених ОСОБА_3 відносно неповнолітніх синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з зазначеними висновками, з огляду на наступне.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-УІІІ «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 2, 7 частини другої статті 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

З матеріалів справи вбачається, що у відділення екстреної медичної допомоги КНП «ББЛІЛ» доставлена громадянка ОСОБА_2 , 1989 р.н., з діагнозом «множинні підшкірні гематоми тіла, Астено-невротичний стан», 17 березня 2024 року, що підтверджується довідкою, виданою ОСОБА_6 (а.с. 25).

Відповідно до заповненої ОСОБА_2 форми оцінювання ризиків вчинення домашнього насильства, ОСОБА_2 перебуває з кривдником в подружжі, поліцейським уповноваженого підрозділу поліції визначено високий рівень небезпеки та винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника № АА 163305 від 17 березня 2024 року (а.с. 25-26).

Відповідно до висновку судово-медичного експерта 6/осв, при огляді у гр. ОСОБА_2 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців та саден на верхніх, нижніх кінцівках, на обличчі, тулубі та ділянці спини, які утворились від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо від ударів руками або іншими предметами. Враховуючи локалізацію та морфологічні особливості тілесних ушкоджень, утворення їх внаслідок падіння з положення стоячи є малоймовірним, за виключенням саден по передніх поверхнях колінних суглобів, які могли утворитися від падіння на тупий(і) твердий(і) предмет(и). Враховуючи кількість та локалізацію виявлених ушкоджень [експерт] вважаю, що було заподіяно не менше 50 травмуючих дій (а.с. 31-33).

В протоколах допиту свідків, яких у відповідності до ст. 67 попереджено про кримінальну відповідальність, передбачену ст 384 КК України та ст. 385 КК України, ОСОБА_7 повідомила, що з восени 2023 року почала чути від ОСОБА_2 про отримані побиття від ОСОБА_3 , ОСОБА_7 отримувала фото таких побиттів. ОСОБА_8 зазначала, що 14.03.2024 року, по приїзду до дочки, побачила синці на руках та ногах, ОСОБА_2 повідомляла про сексуальне насильство, вчинене над нею чоловіком. ОСОБА_9 аналогічно повідомила про побиття спричинені ОСОБА_2 ОСОБА_3 (а.с. 34-47).

З огляду на викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що надані заявницею докази в своїй сукупності підтверджують обставини застосування стосовно неї ОСОБА_3 фізичного насильства, в розумінні Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", визначають ризики продовження чи повторного вчинення насильства та чинники і умови, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 про те, що лише сам факт звернення до компетентних органів з заявою про вчинення домашнього насильства та відкриття кримінального провадження з цього питання не означають доведеність вчинення домашнього насильства, є обґрунтованим відповідно до умов доведення винуватості особи, передбачених КПК України. Однак помилковим є тлумачення цього висновку з тієї точки зору, що лише наявність повідомлення підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акта або вирок кримінального суду є єдиними належними доказами вчинення домашнього насильства у вирішенні питання застосування обмежувального припису в межах ЦПК України. Сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису.

Отже, результати досудового розслідування у кримінальному провадженні, відкритому з приводу дій заінтересованої особи або вирок цій особі у відповідній кримінальній справі, є додатковими критеріями оцінки, але не виключними.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви, досліджував кожний наданий заявницею доказ окремо, не оцінивши достатність та взаємний зв`язок таких доказів у їх сукупності. Крім того колегія суддів не погоджується з неприйняттям судом першої інстанції протоколів допиту свідків, у зв`язку з тим, що судом не було допитано таких свідків, оскільки такі протоколи є письмовими доказами, які необхідно дослідити та оцінити, у сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції стосовно відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження випадків домашнього насильства, вчинених ОСОБА_3 відносно неповнолітніх дітей.

Згідно з ч. ч.1, 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками».

Апеляційний суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство.

Враховуючи вкрай неприязні стосунки, які склалися між заявницею та її чоловіком, оцінюючи ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у видачі обмежувального припису не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про видачу обмежувального припису, яким:

Заборонити ОСОБА_3 наближатись на відстань ближче 100 метрів до фактичного місця проживання ОСОБА_2 на час подачі нею заяви за адресою: АДРЕСА_1 , якщо вона не змінила місце свого проживання.

Заборонити ОСОБА_3 особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у невідомому місці, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Заборонити ОСОБА_3 вести листування та телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Стосовно застосування обмежень наближатись та спілкуватись з дітьми, колегія суддів вважає, що за недоведеності вчинення будь-якого насильства щодо дітей таке обмеження буде не доцільним, та буде порушувати права дітей на спілкування з батьком.

Згідно з ч. 4 ст. 26 зазначеного Закону обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

З урахуванням вищенаведених доказів та встановлених обставин, колегія суддів вважає, що на час розгляду даної справи районним судом обмежувальний припис необхідно було застосовувати на максимальний шестимісячний строк.

Разом з тим, при визначенні строку обмеження апеляційний суд виходить з того, що з часу подачі заяви вже минуло чотири місяці, з дати розгляду справи районним судом три місяці, враховує також максимальний строк обмеження 6 місяці. Крім того апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 проходить військову службу в Донецькій та Луганській області.

Виходячи з встановлених у справі вищенаведених обставин та з урахуванням оцінки ризиків при обранні заходів тимчасового обмеження, апеляційний суд на даний час вважає достатнім видати обмежувальний припис строком на три місяці.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст. 376, ст. 381, ст. 383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 9 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву частково.

Видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 :

Заборонити ОСОБА_3 наближатись на відстань ближче 100 метрів до фактичного місця проживання ОСОБА_2 на час подачі нею заяви за адресою: АДРЕСА_1 , якщо вона не змінила місця свого проживання.

Заборонити ОСОБА_3 особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у невідомому місці, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею.

Заборонити ОСОБА_3 вести листування та телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Встановити строк дії обмежувального припису 3 місяці з дня набрання законної сили постановою апеляційного суду.

В решті заяви - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська