УХВАЛА

19 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 463/7410/22

провадження № 61-16194ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька Ірина Степанівна, на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів), Державного підприємства «Сетам», ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного шляхом проведення прилюдних торгів, припинення права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Львів) (далі - Шевченківський ВДВС у місті Львові Західного МРУ Міністерства юстиції (місто Львів)), Державного підприємства «Сетам» (далі -ДП «Сетам»), ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна частки квартири АДРЕСА_1 ,укладений шляхом проведення прилюдних електронних торгіввід 02 лютого 2021 року за лотом № 462789;

- припинити право власності на вказаний об`єкт відповідача ОСОБА_1 ;

- витребувати частку квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .

Личаківський районний суд міста Львова рішенням від 21 лютого 2024 року позов ОСОБА_2 задовольнив частково.

Витребував від ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 нерухоме

майно - частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 77,3 кв. м.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Личаківський районний суд міста Львова ухвалою від 11 березня 2024 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.

Стягнув з Шевченківського ВДВС у місті Львові Західного МРУ Міністерства юстиції (місто Львів), ДП «Сетам», ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з кожного по 6 111,11 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У решті вимог заяви відмовив.

Не погодившись з рішенням Личаківського районного суду міста Львова

від 21 лютого 2024 року та ухвалою цього ж суду від 11 березня 2024 року, ОСОБА_1 та Шевченківський ВДВС у місті Львові Західного

МРУ Міністерства юстиції (місто Львів) оскаржили їх в апеляційному порядку.

Львівський апеляційний суд постановою від 05 листопада 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Шевченківського ВДВС у місті Львові Західного МРУ Міністерства юстиції (місто Львів) залишив без задоволення. Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 лютого 2024 року та ухвалу цього ж суду від 11 березня 2024 року залишив без змін.

У грудні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька І. С., на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року.

Щодо підстав касаційного оскарження

Подана касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом

до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки вона не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України визначено, що укасаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Також, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити: пункт 1 - формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин;

пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення;

пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи;

пункт 4 - посилання на підстави, передбачені частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька І. С., подана з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої

статті 389 ЦПК України.

Заявник, обґрунтовуючи право на подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження

№ 12-35гс21), постановах Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі

№ 160/1334/21 (адміністративне провадження № К/9901/16060/21),

від 21 серпня 2024 року у справі № 953/24224/19.

Водночас, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновку судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) у чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов.

Суд зазначає, що формальне посилання на постанови Верховного Суду не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої

статті 389 ЦПК України, оскільки заявник не зазначає конкретно, яку саме норму матеріального права судами попередніх інстанцій застосовано неправильно, не вказує який саме висновок Верховним Судом щодо застосування цієї ж норми сформовано у зазначених ним постановах, а також не вказує, в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Отже, наведені заявником доводи, на які зроблено посилання у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не можуть слугувати належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень в розумінні положень частини другої статті 389 ЦПК України.

У свою чергу, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) зазначення або зазначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, може унеможливити в подальшому її розгляд.

Способом усунення недоліків касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Левицька І. С., на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у справі № 463/7410/22 є викладення касаційної скарги у новій редакції з урахуванням наведених вище вимог процесуального законодавства.

Щодо сплати судового збору

Разом з тим, у порушення вимог пункту 3 частини четвертої

статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

Статтею 258 ЦПК України визначено, що судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 2022 рік прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2022 року склав 2 481 грн.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України

«Про судовий збір» ставка судового збору за подання фізичною особою або фізичною особою - підприємцем до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 0,4 = 992,40 грн) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу (2 481 грн х 5 = 12 405 грн).

Підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду касаційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про судовий збір», якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна як рухомих речей, так і нерухомості, визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Заявником оскаржуються судові рішення за результатами часткового задоволення позовних вимог майнового характеру (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Проте Верховний Суд позбавлений можливості встановити розмір судового збору, що підлягає сплаті за перегляд судових рішень в частині вирішення позовних вимог майнового характеру (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Таким чином, ОСОБА_1 необхідно сплатити судовий збір за оскарження судових рішень в частині вирішення позовних вимог майнового характеру за ставкою 200 % від 1 % вартості спірного майна, з урахуванням того, що розмір судового збору, що підлягав сплаті за звернення до суду першої інстанції становив 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (992,40 грн) та не більше

5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу (12 405 грн).

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено за наступними реквізитами: отримувач коштів ? ГУК у місті Києві/Печерський район/22030102; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA0026007; призначення платежу - «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

На підтвердження сплати судового збору до Верховного Суду необхідно надати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону, а також надати докази

на підтвердження вартості спірного майна ( частки квартири АДРЕСА_1 ).

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.

Отже, заявнику необхідно усунути зазначені недоліки шляхом направлення до суду касаційної інстанції: 1) уточненої касаційної скарги, в якій необхідно зазначити належні підстави оскарження судових рішень в цій справі (з урахуванням вимог частини другої статті 389 ЦПК України); 2) документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Левицька Ірина Степанівна, на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 21 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська