РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Лєдньова Д.М.

секретаря Кучер Т.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадення справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання фіктивним розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась суд із позовом, в якому вказує на те, що у період з 19.12.1987 року по 10.05.2014 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протягом усього часу, починаючи із дня заселення квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та до фактичного дня смерті ОСОБА_4 відповідні особи проживали спільно, вели господарство, проводили час дозвілля та відпочинку із виїздом на санаторно-курортне лікування.

Також, з метою спільного проживання 16.10.2015 року особами придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснено ремонт.

Згодом відповідна квартира відчужена, а 04.11.2021 року приватним нотаріусом посвідчено договір купівлі-продажу квартири за адресою по бульвару Тетерівському.

Учасник додає, що в 2019 році сім`єю придбано транспортний засіб для використання ОСОБА_1 .

Сторона стверджує, що протягом часу перебування у шлюбі подружжя мало на меті народження дитини, що, у свою чергу, унеможливлювалось через особливості стану здоров`я чоловіка. Внаслідок відповідних обставин позивач почала цікавитись психологією, нетрадиційною медициною, медитацією, питаннями аналізу свого роду.

За резальтатом проходження навчання та спілкування із наставниками позивач прийшла до переконання щодо необхідності зміни прізвища за чоловіком на своє дівоче, потреби розірвання шлюбу задля припинення «кармічних вузлів» із родом ОСОБА_5 . Висловлена чоловікову пропозиція останім була прийнята, подружжям усвідомлювалась умова фіктивності таких юридичних наслідків.

Зауважуючи на виникненні після смерті ОСОБА_4 спору з приводу належного до спадкової маси майна, позивач, з урахуванням поданих уточнень (том 1-й а.с.122-125), просить визнати фіктивним розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстроване 10.05.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції в Житомирській області, актовий запис № 118.

Ухвалою суду від 03.11.2023 року по справі відкрите загальне позовне провадження.

Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подано відзив на позовну заяву з викладеними запереченнями щодо можливості задоволення позовних вимог.

За твердженням сторони, відповідність внутрішньої воли подружжя на досягнення визначеної мети як розірвання шлюбу підтверджувалась фактичним прибуттям осіб у призначений день до органу державної реєстрації актів цивільного стану, де подружжя, не відкликаючи заяву про розірвання шлюбу, усводомлюючи при цьому свої дії та їх значення, здійснило дії, скеровані на реєстрацію розірвання шлюбу.

Відповідач звертає увагу на викладену у висновках Верховного Суду практику (постанова від 31.03.2020 року по справі № 644/6976/16-ц), що в розрізі заявлених позивачем вимог зводиться до необхідності підтвердження фактів на існуванання в обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин.

На думку учасника, викладені позивачем обставин не доводять, що після розірвання шлюбу її колишнім чоловіком здійснювались дії, направленні на реалізацію функцій сім`ї та збереження мети її існування. Оскільки ОСОБА_4 помер, встановити дійсний намір особи неможливо.

З огляду на викладене, учасник просить відмовити у задоволенні позову, розгляд справи здійснювати у відсутності представника відділу.

Представником відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву, в якому вказано на невідповідність повідомлених позивачем обставин дійсним фактичним даним. Так, зокрема, рідні ОСОБА_4 проживали із ним в одній квартирі протягом 2021-2022 років. Відповідні особи стверджують про те, що позивач не проживала протягам даного періоду із ОСОБА_4 , спільне господарство особами не велось.

Відповідачі, повідомляючи про можливість допиту обумовлених осіб як свідків, просять відмовити у задоволенні позову.

Судом встановлено наступні обставини.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 19.12.1987 року укладено шлюб.

Шлюб між відповідними особами розірвано 09.04.2014 року у позасудовому порядку на підставі ст. 106 СК України.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі заявами про прийняття спадщини звернулись позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Бондарчук Н.В. від 18.09.2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. За висновком нотаріуса заявником на забезпечено подання документів на підтвердження умов закликання до спадкування в порядку належної черговості, а також документів із підтвердженням можливого визначення майна як придбаного подружжям.

Між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 виник спір за сферою спадкових правовідносин, заснований на невизнанні останніми запиту позивача на частку у спадковому майні.

При вирішенні питання обгрунтованості заявлених вимог суд керується таким міркуванням.

Відповідно до ч.2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

У відповідності до ч.1 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 106 СК України подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу.

Якщо один із подружжя через поважну причину не може особисто подати заяву про розірвання шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену або прирівняну до неї, від його імені може подати другий з подружжя.

Орган державної реєстрації актів цивільного стану складає актовий запис про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання такої заяви, якщо вона не була відкликана.

Шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору.

За змістом ст. 108 СК України за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім`єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини.

На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та Свідоцтво про розірвання шлюбу скасовуються органом державної реєстрації актів цивільного стану.

З урахуванням наведених положень сімейного законодавства, розірвання шлюбу може бути визнане фіктивним за таких умов: розірвання шлюбу повинно бути здійснене відповідно до положень статті 106 СК України, тобто органом державної реєстрації актів цивільного стану; жінка та чоловік після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім`єю; на момент розірвання шлюбу вони не мали на меті припинення шлюбних відносин.

При цьому для визнання розірвання шлюбу фіктивним є необхідною наявність не лише факту спільного проживання, а і фактів, які підтверджують існування в обох з подружжя внутрішньої волі до підтримання подальших шлюбних відносин та її виявлення у вигляді активних дій. Такими активними діями є: 1) дії, спрямовані на реалізацію функцій сім`ї та мети шлюбних відносин (наприклад, репродуктивної функції); 2) подальше активне ведення спільного господарства, подальша спільна праця, спрямована на забезпечення фінансової стабільності союзу чоловіка та жінки та збільшення їх спільного капіталу.

Особливої уваги в даному випадку підлягає оцінка наявності дефекту зовнішньої юридично проявленої учасниками волі, тобто встановлення обставин, які свідчать про те, що пара, насправді, не мала наміру припиняти шлюбні відносини.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає необхідним звернути увагу, що основним заявленим позивачем доводом на підтвердження необхідності припинення юридично закріпленого (зареєстрованого) сімейного союзу як чоловіка та жінки виступала потреба фізико-психологічного стану подружжя.

Згідно наданих у судовому засіданні пояснень позивача сповідувана нею практика вказувала про необхідність «виходу із сім`ї» (дослівно), та «розірвання вузлів». На уточнюючі запитання суду позивач повідомила, що ОСОБА_4 іноді випивав, що також, за твердженням, учасника, могло бути виправленим саме розірванням шлюбу.

Суд не бере на себе функції дослідження теоретичних питань, що покладаються в основу вказаних стороною позивача «практик», при цьому, керуючись загальновизнаною оцінкою, на підставі внутрішнього переконання, вважає наведені позивачем терміни такими, що не стосуються лише обставин реєстрації шлюбу у розумінні світського підходу, тобто за формальним критерієм реєстрації союзу в порядку закріплених письмових норм.

На думку суду, положення «практик» лише за єдиним принципом юридичного закріплення виявляло би собою надмірну поверховість та не могло добросовісно та свідомо покладатись в підстави розірвання шлюбу між подружжям.

Суд вважає мотиви прийнятого подружжям рішення про розірвання шлюбу таким, що не підтверджував намір продовження існування сім`ї за підходом шлюбного союзу з притаманними для відповідного інституту ознаками, як то, прийняття зобов`язань та відповідальності на рівнем та обсягом, що свідчать про єдиний стабільний підхід до питань взаємного утримання та допомоги, зокрема за обставин погіршення стану здоров`я, питань ведення господарства з передбаченою метою, набуття майна для сім`ї та використання такого майна сім`єю.

В судовому засіданні учасники визнавали обставини, що полягають в укладенні між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 після розірвання шлюбу договору купівлі-продажу частки квартири, що належала ОСОБА_4 та набута ним у порядку приватизації. Згідно з умовами договору відповідна частка набута позивачем. Повідомлені позивачем відомості про формальність договору, що, за твердженням учасника, насправді був вчинений без передачі грошових коштів, суд сприймає в розрізі інших встановлених фактичних даних.

Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 набув у власність квартиру АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 04.11.2021 року.

Сторони також визнавали, що попередньо ОСОБА_4 придбавалась квартира по АДРЕСА_4 , яка в подальшому відчужена.

На думку суду, подані стороною позивач докази на підтвердження закупівлі будівельних матеріалів, а також щодо придбання певних видів побутової техніки не свідчать про фактичне ведення спільного господарства особами в умовах сімейного союзу, а саме, протягом періоду безпосередньо після розірвання шлюбу, що є необхідним для підтвердження умов визнання розірвання шлюбу фіктивним.

Покращення стосунків за спливом певного часу після розірвання шлюбу та певне налагодження не можуть виступати належними підставами визнання розірвання шлюбу фіктивним.

В розрізі виниклого спору важливим є з`ясування факту існування внутрішньо закріпленої волі учасників продовжити шлюбні відносини за безперервним характером. Обставини, які за результатом ретроспективної оцінки їх перебігу проявляли мінливість у взаємних стосунках учасників, не можуть на належному рівні свідчити про фіктивність розірвання шлюбу з усвідомленим наміром залишити ознаки сімейних стосунків у незмінному стані. Суд звертає увагу, що, з огляду на предмет спору, обставини проживання осіб як чоловік та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що, зокрема, може бути умовою визнання права на майно за іншим провадженням, не можуть виступати в окремому самостійному значенні, а потребують дослідження у взаємній оцінці з безперервністю вольового прояву учасників у періоди під час шлюбу та після розірвання.

Суд не виключає можливості взаємної допомоги та порад між особами, що в умовах побутового значення має ознаки корисного супроводу, не виключається на умовах дружніх стосунків й можливість надання матеріальної допомоги на придбання коштовних речей та предметів, зокрема автомобіля.

В тому самому контексті підтримання дружніх стосунків оцінює суд подані стороною позивача матеріали: роздруківку особистої переписки з використанням мережі «Вайбер», витяги, зазначені позивачем як дані з особистого блокноту її матері, де містяться відомості про обставини, пов`язані із життям « ОСОБА_5 », а також дані електронного доказу аудіо записів розмов, зазначених позивачем як таких, що велись із матір`ю, з обговоренням подій за участі « ОСОБА_5 ».

Суд одночасно звертає увагу, що відповідні докази не виключають можливості їх подання в обсязі одностороннього та сприятливого для сторони прояву, тобто із виключенням інших даних переписки, особистих записів.

Також, не свідчать про існування між особами відносин, заснованих на проживанні однією сім`єю як чоловіка та жінки з притаманними для відповідного суспільно визнаного союзу ознаками подані позивачем фотокартки щодо спільного проведення часу, відпочинку тощо.

У постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18) наведено висновок, який зводиться до того, що посилання на періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

У свій постанові при розгляді справи № 588/350/15 Верховний Суд дійшов висновку, що спільна присутність на святах не може свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю.

Надаючи оцінку показанням свідків, заявлених позивачем, суд вважає необхідним охарактеризувати за сукупним підходом у прив`язці до істотних за виниклим спором обставин, а саме, щодо дійсної відсутності у подружжя наміру припинити шлюбні відносини, щодо спільного ведення господарства у подальшому, після розірвання шлюбу, утримання майна.

Опитаний свідок ОСОБА_7 , зазначила, що позивач, а також ОСОБА_8 звертались до неї як ветеринарного лікаря за отримання допомоги їх кішці. Відповідних осіб вона сприймала як подружжя.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що знає родину з 1987 року, до дня смерті ОСОБА_10 про розірвання шлюбу обізнаний не був, часто бачив осіб спільно.

Свідок ОСОБА_11 як колега позивача вказала, що ОСОБА_12 приїздив до місця роботи, неодноразово телефонував позивачу.

Свідок ОСОБА_13 колега позивача, також бачила осіб разом.

Свідок ОСОБА_14 повідомила, що познайомилась із ОСОБА_4 в 2010 році, при поїздці спільно із позивачем до Одеси на семінар була свідком того, що ОСОБА_15 періодично телефонував.

Свідок ОСОБА_16 повідомив, що із ОСОБА_4 протягом певного періоду спільно працювали, в подальшому іноді зустрічались, спільно святкували новий рік в 2022 році.

Свідок ОСОБА_17 зауважила, що навчалась разом із позивачем, під час зустрічі в 2014 році остання повідомила про те, що із ОСОБА_18 вона розлучилась. Свідок додала, що після розлучення особи заходи у гості, бачила, що проживають спільно, була свідком також їх спільного відпочинку.

Свідок ОСОБА_19 вказав, що знайомий з ОСОБА_18 по роботі, бачив, як позивач забирала його з роботи. Періодично бував у квартирі подружжя, про обставини придбання квартири був обізнаний як про факт спільного набуття.

Свідок ОСОБА_20 вказав, що знав ОСОБА_18 як чоловіка позивача, був обізнаний про обставини придбання квартири та проведення ремонту, допомагав підвозити будівельні матеріали.

Наведені пояснення свідків за загальним описом не вказують на чіткі проміжки часу, протягом якого вищевказані особи проживали спільно однією сім`єю за кожною з адрес, зазначених у позові, повідомлені відомості зводяться до формального опису стосунків як чоловіка та жінки без чіткого опису характерних для сім`ї ознак.

Не надано такими поясненнями і відомостей про чіткі періоди, коли особами здійснювалось придбання спільного майна, його призначення.

Пояснення свідків про те, що осіб бачили в одному приміщенні або на вулиці, під час відпочинку, дійсно, можуть підтвердити спільний відпочинок, при цьому, не виявляють ознак постійного побуту.

Вирішення питання про підтвердження поживання однією сім`єю із підтриманням шлюбних відносин, на думку суду, не можливе без дослідження характеру зв`язку осіб, про який йдеться, з помешканням, що визнається ними як житло. Суд має завданням встановити, чи набуло будь-яке приміщення ознак житла в широкому розумінні саме у прив`язці до сімейного.

Суд звертає увагу, що за змістом матеріалів кримінального провадження, зареєстрованого за фактом смерті ОСОБА_4 , тіло померлого виявлено за адресою: АДРЕСА_5 .

У наданих поясненнях як свідка (протокол від 17.02.2023 року) ОСОБА_1 повідомила, що ОСОБА_4 є її колишнім чоловіком, востаннє бачила особу 11.02.2024 року. Допитана як свідок ОСОБА_1 також пояснила, що після повідомлення їй за телефоном про те, що ОСОБА_18 не відповідає на телефоні дзвоники, вона поїхала додому (відповідно до протоколу допиту місцем приживання свідка вказано АДРЕСА_1 ), де взяла ключі від квартири по АДРЕСА_3 .

Поняття «житло» в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) тлумачиться як «домівка». Воно охоплює місце, облаштоване особою як її дім.

У рішенні від 24 листопада 1986 року у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» житлом визнано «місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання».

Надаючи оцінку поданим доказам, суд приходить до висновку про необгрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання фіктивним розірвання шлюбу.

Поданий позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 141, 258-273 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання фіктивним розірвання шлюбу.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення буде виготовлено 20.12.20214 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов