РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 р. Справа № 597/864/24

Заліщицький районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Торської І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лопушняк З.П.

позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Заліщики цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в якому просить:

- визнати договір від 04.06.2004 року про дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 недійсним;

- витребувати у ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позивачкою зазначено, що 08.05.1952 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено шлюб. За життя ОСОБА_5 та ОСОБА_7 побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , яке на підставі свідоцтва про право власності на будинковолодіння від 02.06.2004 року належав ОСОБА_5 . Вищевказаний житловий будинок був спільною сумісною власністю подружжя. Крім вказаного будинковолодіння, в якому подружжя проживало до дня смерті, останні не мали. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер і спадщину після нього прийняла його дружина ОСОБА_7 . 05.09.2006 року ОСОБА_7 заповіла позивачці все своє майно, що належатиме їй на момент смерті. 04.08.2010 року відповідачці ОСОБА_8 виконавчим комітетом Заліщицької міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування житлового будинку від 04.06.2004 року, який укладений між ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла і спадщину після її смерті прийняла позивачка, шляхом звернення до нотаріуса із відповідною заявою. Позивачка вважає, що ОСОБА_5 не міг подарувати спірний будинок чужій людині, згоди на укладення договору дарування житлового будинку від 04.06.2004 року ОСОБА_7 у встановленому законом порядку не надавала. Позивачка вважає, що ОСОБА_5 не підписував спірний договір дарування, так як підписи ОСОБА_5 в договорі дарування, в книзі реєстрації нотаріальних дій, в реєстрі сплати коштів за нотаріальні дії різні. Фактичної передачі житлового будинку не відбулось, оскільки ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та їхній син ОСОБА_9 проживали в спірному житловому будинку до дня їхньої смерті та у їхньому розпорядженні перебували ключі та документи від будинку. Вважає, що спірний будинок входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_7 майно якої вона успадкувала за заповітом. Враховуючи, що між відповідачками в 2022 році укладено договір купівлі-продажу спірного будинку, вважає, що вказане майно яке належало ОСОБА_7 вибуло поза волею спадкоємиця, просить витребувати спірне майно у її власність від відповідачки ОСОБА_3 .

Відповідачкою ОСОБА_4 08.08.2024 року було подано відзив на позові вимоги, які вважає безпідставними, незаконними та просить суд відхилити. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що позивачка ОСОБА_1 є неналежним позивачем, оскільки жодного відношення до спірного договору дарування не має. Спірний будинок на момент смерті ОСОБА_7 не входив до спадкового майна померлої. Позивачка може претендувати на майно на яке мав право спадкодавець на момент смерті. Відповідачка вказує, що на момент смерті спірний будинок перебував у її власності на підставі договору дарування від 04.06.2004 року, дійсність якого підтверджено рішеннями судів першої, апеляційної і касаційної інстанції. Зазначає, що спірний будинок з моменту укладення договору дарування був перебудований у зв`язку з чим 27.07.2010 року нею було отримано свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 на підставі рішення №292 Заліщицької міської ради і зареєстроване 04.08.2010 р. в Заліщицькому РБТІ. В подальшому 21.06.2016 року вказане будинковолодіння було відчужене у встановленому законом порядку ОСОБА_3 згідно договору купівлі продажу, а відтак просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідачкою ОСОБА_3 07.08.2027 року було подано відзив на позовну заяву в якому просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування своїх заперечень вказує, що вона згідно договору купівлі продажу від 21.06.2023 року є добросовісним набувачем житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 , який належав на праві власності ОСОБА_4 . Вказане майно на момент смерті ОСОБА_7 не належало останній, а відтак не входить до складу спадкового майна.

Ухвалою суду від 12.06.2024 року суддя Шевчук В.М. задовольнила заяву про самовідвід та передала справу №597/864/24 до канцелярії Заліщицького районного суду Тернопільської області для повторного автоматизованого розподілу справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу, справа передана для розгляду судді Торській І.В.

23.07.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження, призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 19 вересня 2024 року закрито підготовче провадження за погодженням сторін та за відсутності будь-яких клопотань у справі і призначено справу до судового розгляду по суті.

У судових засіданнях позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав та мотивів наведених у позовній заяві та пояснення наданих в судових засіданнях.

Представник позивачки - адвокат Клецько Ю.С. на позовних вимогах наполягав з підстав, викладених у тексті позовної заяви.

Відповідачка ОСОБА_4 щодо позовних вимог заперечила з підстав та мотивів викладених у відзиві на позовну заяву та поясненнях наданих в судових засіданнях 24.10.2024 року та 11.12.2024 року.

Відповідачка ОСОБА_3 щодо позовних вимог заперечила з підстав та мотивів викладених у відзиві на позов та поясненнях наданих під час розгляду справи.

В судовому засіданні в якості свідка була допитана позивачка ОСОБА_1 , яка вказала, що ОСОБА_7 та її мати були родичами. Враховуючи, що ОСОБА_7 була інвалідом, самостійно пересуватись не могла, догляд останньої здійснювала її мати разом з нею до дня смерті ОСОБА_7 . Свідок вказала, що їй достовірно відомо, що згоди на відчуження спірного будинку ОСОБА_7 своєму чоловіку ОСОБА_5 не надавала. Спірний Договір ОСОБА_5 не підписував, нотаріусом порушено порядок вчиненні нотаріальних дій під час укладення договору дарування.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

04.06.2004 року ОСОБА_5 , який був власником будинковолодіння, що в АДРЕСА_1 уклав із ОСОБА_10 договір дарування, яким належне йому будинковолодіння по АДРЕСА_1 подарував відповідачці.

Відповідно до вимог ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, а вищевказане будинковолодіння було у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , яка дала свою письмову згоду на відчуження належного будинковолодіння чоловіком. Та засвідчуючи підпис ОСОБА_7 на заяві-згоді на відчуження житлового будинку, нотаріус діяв в межах діючого законодавства.

Позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що спірний договір дарування ОСОБА_5 не підписував.

Згідно Висновку №3918 судової-почеркознавчої експертизи яка проведена за матеріалами цивільної справи №2-6/2007 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_10 підписи від імені ОСОБА_5 у рядку «Дарувальник» графи «Підписи» у двох примірниках договору дарування від 04 червня 2004 року від імені ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_10 виконані самим ОСОБА_5 .

Позивачка вказує, що спірним договором дарування порушено її права, оскільки вона являється спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_11 , яка заповіла їй все майно, що на день смерті їй належатиме.

Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 08.05.2007 року ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_7 померла - ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2 від 24.01.2011 року.

Спірний правочин між ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_12 укладено 04.06.2004 року, а відтак спірне майно не входило до складу спадкового майна ні після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ні після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вище зазначені факти встановлені рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 14.08.2008 року по справі №2-2/2008р., яке набрало законної сили 23.10.2008 року на підставі постанови Апеляційного суду Тернопільської області і яка залишена без змін ухвалою Верховного Суду України від 17.04.2009 року та рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 23.10.2018 року справа №597/683/18, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 31.01.2019 року.

Відповідно до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачка вказує, що спірний будинок був єдиною власністю в родині ОСОБА_13 , фактичної передачі житлового будинку згідно спірного договору не відбулось, оскільки ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та їхній син ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали в спірному житловому будинку до дня їхньої смерті та у їхньому розпорядженні перебували ключі та документи від будинку, однак такі доводи позивачки не заслуговують на увагу оскільки наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки (пост. Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року у справі № 138/246/22 (провадження № 61-2338св23).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Що стосується вимоги позивачки про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд приймає до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 10 якої зазначено, норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в п. 26 зазначено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Згідно зі ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п.3 ч.1 ст.388 ЦК України) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010, провадження № 14-308цс18, зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що створює, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Разом з тим, з урахуванням встановленого в ході розгляду справи, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження, а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивачки на обґрунтування своїх правових вимог.

Отож, на підставі безпосередньо досліджених та оцінених у справі доказів, судом встановлено й підтверджено матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем згідно з договору купівлі продажу від 21.06.2016 року житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 в ОСОБА_4 , яка мала право його відчужувати, як власник.

Звертаючись до суду, позивачкою не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідачки, тих обставин, на які позивачка посилається в своєму позові. Позивачкою не вказано, чим саме відповідачка порушила її права, та не доведено наявності самого права, в даному випадку, права власності на спірний будинок, яке порушене.

Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тож суд доходить висновку про безпідставність заявлених позовних вимог.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи відмову у задоволенні вимог позивачки, судові витрати, понесені позивачкою, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статями 10, 12, 13, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Судові витрати покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подано апеляцію, яка подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Відомості учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повний текст рішення складено та підписано 23.12.2024 року.

Суддя І.В.ТОРСЬКА