КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року, постановлену за наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, -

установив:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що за час спільного проживання сторонами набуто наступне майно: квартира загальною площею 43,2 метри квадратних, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 080. (орієнтовна вартість 1928142,08 грн.); легковий автомобіль NISSAN SENTRA 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 . (орієнтовна вартість 410330,30 грн.);

Вказувала, що на її переконання, на даний час відповідач здійснює спроби продати вищевказане спільно нажите майно з метою унеможливлення його поділу у майбутньому.

Доказом цієї обставини є оголошення на маркетплейсі ОЛХ (https://www.olx.ua/d/obyavlenie/sofvska-sfera-soborna-lvvskiy-matok-akademmstechkoborschagvka-IDV1rHQ.html ) про продаж спільно нажитої квартири за 46990 доларів США.

Продаж відповідачем або передача вищевказаного спільно нажитого майна очевидно ускладнить розподіл спільно нажитого майна та суттєво збільшить строки відновлення її прав у вигляді додаткових позовних заяв, судових витрат та інших заходів.

Просила суд, вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру загальною площею 43,2 метри квадратних, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 080 та легковий автомобіль NISSAN SENTRA 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року зазначену вище заяву задоволено.

Накладено арешт на квартиру загальною площею 43,2 метри квадратних, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 080 та легковий автомобіль NISSAN SENTRA 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановленою з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що предметом позовних вимог є визнання права власності ОСОБА_2 на 1/2 (одну другу) частину квартири загальною площею 43.2 метри квадратних, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 080 та 1/2 (одну другу) частину легкового автомобіля NISSAN SENTRA 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Проте, суд першої інстанції при забезпеченні позову вийшов за межі позовних вимог та наклав арешт на усю квартиру та на весь легковий автомобіль.

Суд не мотивував, в чому полягає необхідність накладення арешту на частину майна, яка не є предметом позовних вимог. В ухвалі про забезпечення позову не зазначена законна мета для такого арешту.

За наведених обставин, застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову є неспівмірними з заявленими позовними вимогами.

Крім того, вказує, що заява про забезпечення позову та оскаржувана ухвала не містять процесуальних ризиків, в чому полягає необхідність накладення арешту на майно, не надано доказів неможливості виконання рішення суду у випадку незастосування заходів забезпечення позову.

Вказує, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, про який просить позивач, а посилання позивача у заяві лише на те, що продаж або передача майна ускладнить розподіл майна та суттєво збільшить строки відновлення прав позивача у вигляді додаткових позовних заяв, судових витрат та інших заходів, без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Просив суд, апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які заявились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що предметом спору між сторонами є визнання правочинів удаваними, застосування правових наслідків удаваних правочинів та поділ спільного майна подружжя, на частину якого позивач просить накласти арешт, унеможлививши тим самим його відчуження до вирішення справи.

Крім того, суд першої інстанції виходив з оцінки обґрунтованості доводів позивача, щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом, щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, яких заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до ч.1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на ту особу, яка заявляє відповідне клопотання. Отже, за загальним правилом, заявник зобов`язаний довести наявність підстав для забезпечення позову, надавши відповідні докази.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.4 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого.

Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його.

Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Свою незгоду із оскаржуваною ухвалою апелянт обґрунтовував тим, що оскаржувана ухвала прийнята без жодних належних доказів, позивач не навела жодних підстав і не надала доказів на підтвердження необхідності застосування заходів забезпечення у формі арешту.

Колегія суддів апеляційного суду не може прийняти вказані доводи апелянта, оскільки підставою для застосування заходів забезпечення позову є встановлення об`єктивної можливості вчинення відповідачем дій, які ускладнять чи унеможливлять виконання рішення суду або ефективний захист прав, які є предметом розгляду.

За таких умов сама по собі наявність необмеженого права особи розпорядитися майном задля уникнення можливої відповідальності і є тими ризиками, які мають враховуватися при вирішення даного роду питань.

Щодо доводів апелянта про неспівмірність заходу забезпечення позову із позовними вимогами апеляційний суд зазначає, що зважаючи на предмет спору між сторонами та заявленими вимоги позову застосований судом першої інстанції захід забезпечення є співмірним до позовних вимог.

Окрім того, зазначаючи про неспівмірність застосованого заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, апелянт таких своїх тверджень належним чином не обґрунтував, доказів на підтвердження такої позиції суду не надав.

Також в апеляційній скарзі апелянт зазначає про відсутність зв`язку між предметом спору та видом заходу забезпечення позову.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із вказаним твердженням апелянта, оскільки серед вимог позивача є і вимога про визнання права власності на частини спірної квартири/визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та про визнання права власності на частину легкового автомобіля/визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю, відтак, запропонований заявником захід забезпечення позову є пов`язаним із вимогою про поділ такого майна.

Окремо апеляційний суд зазначає, що згідно сталої практики Верховного Суду, забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно є належним заходом забезпечення позову у спорах про поділ майна подружжя.

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18; від 19.09.2022 року у справі №757/36870/20; від 23.12.2020 року у справі №756/2609/20; від 29.03.2021 року у справі №202/365/20 та від 23.12.2020 року у справі №756/2609/20.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба