Провадження номер № 2/0186/848/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м.Шахтарське.

Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Янжули С.А.

секретар - Лиман Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Шахтарському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ :

18 вересня 2024 року в провадження Першотравенського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

17 жовтня 2024 року позивач подала уточнену позовну заяву.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона та відповідач 24 березня 2016 року зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м.Києві зроблено відповідний актовий запис за №397 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (повторно).

Від вищевказаного шлюбу мають неповнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає разом із позивачем та утримується за рахунок позивача.

Фактично подружні відносини між сторонами припинені з травня 2023 року. З того часу перестали бути сім`єю, мешкають окремо, спільно господарство не ведуть.

За час перебування у шлюбі подружжям придбано наступне нерухоме майно, яке зареєстроване на відповідача:

1. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 79,6кв.м., оціночною вартістю 334 000 (триста тридцять чотири тисячі) гривень;

2. Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:021:0179 оціночною вартістю 145 672 (сто сорок п`ять тисяч шістсот сімдесят дві) гривень;

3. Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:021:0104, оціночною вартістю 57 637 (п`ятдесят сім тисяч шістсот тридцять сім) гривень;

4. Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:021:0103, оціночною вартістю 292 540 (двісті дев`яносто дві тисячі п`ятсот сорок) гривнь;

5. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 369,1 кв.м., оціночною вартістю 1 636 500 (один мільйон шістсот тридцять шість тисяч п`ятсот) гривень;

6. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 41,5кв.м., оціночна вартість 3 442 000 (три мільйона чотириста сорок дві тисячі) гривень;

7. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 289,1 кв.м., оціночною вартістю 3 307 000 (три мільйони триста сім тисяч) гривень.

На думку позивача, враховуючи перебування частини спільного майна на тимчасово окупованій території у м.Луганську, яке для позивача не має майнового значення, доцільно поділити спільне майно в натурі цілими частками між подружжям та виділити у приватну власність позивача:

1. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 41,5кв.м., оціночна вартість 3 442 000 (три мільйона чотириста сорок дві тисячі) грн., що є неподільним майном.

Виділити у приватну власність відповідача:

1. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 79,6кв.м., оціночною вартістю 334 000 (триста тридцять чотири тисячі) гривень;

2. Земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:021:0179, оціночною вартістю 145 672 (сто сорок п`ять тисяч шістсот сімдесят дві) гривень;

3. Земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:021:0104, оціночною вартістю 57 637 (п`ятдесят сім тисяч шістсот тридцять сім) гривень;

4. Земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :04:021:0103, оціночною вартістю 292 540 (двісті дев`яносто дві тисячі п`ятсот сорок) гривень;

5. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 369,1 кв.м., оціночною вартістю 1 636 500 (один мільйон шістсот тридцять шість тисяч п`ятсот) гривень;

6. Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 289,1 кв.м., оціночною вартістю 3 307 000 (три мільйони триста сім тисяч) гривень.

Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовільнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду через підсистему "Електронний суд" заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення.

Враховуючи вимоги ст.247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 02 травня 2024 року позивач звернулася з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя до Голосіївського районного суду м.Києва.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м.Києва від 06 червня 2024 року були роз`єднані позовні вимоги позивача, залишено на розгляді в даному суді позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, виділено в самостійне провадження позовні вимоги про поділ майна подружжя. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м.Києва від 24 червня 2024 року матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя передано на розгляд Першотравенському міському суду Дніпропетровської області за підсудністю.

За правилами статей 2,12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

Копією повторного свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 01 травня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 24 березня 2016 року.

Сторони по справі мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 26 лютого 2013 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва №752/9567/24 від 05 серпня 2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Позивачем не додано до справи жодного належного та допустимого доказу на підтвердження права власності на спірне нерухоме майно.

З метою розгляду цивільної справи, судом зроблено запити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та отримано відповідні довідки.

Так, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №395980849 від 23 вересня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_2 є власником 1/1 частки земельної ділянки з кадастровим номером :04:021:0103 по АДРЕСА_2 , площею 0,1 га, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_4 , виданого 20 листопада 2014 року реєстраційною службою Сватівського районного управління юстиції Луганської області, дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 28 грудня 2012 року, підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності від 27 грудня 2012 року, видане Управлінням комунального господарства Луганської міської ради.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №395980681 від 23 вересня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_2 є власником 1/1 частки земельної ділянки з кадастровим номером :04:021:0104 по АДРЕСА_2 , площею 0,0178 га, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_5 , виданого 20 листопада 2014 року реєстраційною службою Сватівського районного управління юстиції Луганської області та житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 369,1 кв.м, житловою площею 259,9 кв.м на підставі свідоцтва про право власності 27 грудня 2012 року Управління комунальним майном Луганської міської ради.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №395980503 від 23 вересня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:021:0179 по АДРЕСА_1 , площею 0,063 га, на підставі договору купівлі-продажу №2825 від 15 червня 2013 року.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №395979658 від 23 вересня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_2 є власником 1/1 частки житлового будинку по АДРЕСА_4 , загальною площею 289,1 кв.м, житловою площею 100,5 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу №2039 від 02 вересня 2010 року.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №395977942 від 23 вересня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 , загальною площею 79,6 кв.м, житловою площею 54,7 кв.м на підставі договору купівлі-продажу №2821, виданого 15 червня 2013 року.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №395977337 від 23 вересня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_3 , загальною площею 41,5 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 62692105 від 30 грудня 2021 року.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституції України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Між сторонами немає спору щодо дійсної вартості спірного майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить сторонам на праві особистої приватної власності.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію).

З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними внатурі.

В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що сторони по справі зареєстрували шлюб 24 березня 2016 року.

За час перебування в шлюбі, за наявними у суду документами, сторони придбали житловий будинок по АДРЕСА_3 .

Земельні ділянки та житлові будинки по АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_4 були набуті в приватну власність відповідачем до 24 березня 2016 року, тобто до шлюбу з позивачем ОСОБА_1 , а відтак, є його особистою власністю.

Доводів зворотного суду не надано, сторонами не надавалися додаткові докази, клопотань не заявлялося.

Тому, в задоволенні позовної вимоги про визнання права приватної власності на вказані земельні ділянки та житлові будинки, що розташовані в АДРЕСА_1 , за відповідачем ОСОБА_2 є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вказане нерухоме майно перебуває в його особистій приватній власності.

Що стосується позовної про визнання права приватної власності за позивачем ОСОБА_1 на житловий будинок по АДРЕСА_3 , суд приходить до наступного.

Як зазначалося вище, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №395977337 від 23 вересня 2024 року підтверджується, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_3 , загальною площею 41,5 кв.м, житловою площею 19,7 кв.м на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 62692105 від 30 грудня 2021 року.

В даній Інформації міститься запис про те, що на вказаний житловий будинок накладено арешт на підставі ухвали Дніпровського районного суду м.Києва №755/10674/22 від 01 листопада 2022 року.

Копією ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м.Києва №755/10674/22 (провадження №1-кс/755/2087/22) від 01 листопада 2022 року підтверджується, що було задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м.Києва про арешт майна в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0002366 від 11 серпня 2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.190, ч.3,4 ст.358 КК України та накладено арешт шляхом позбавлення права користування та розпорядження майном, в тому числі його відчуженням на житловий будинок, загальною площею 41,5 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

В ухвалі слідчого судді, яка набрала законної сили 08 листопада 2022 року, зазначено, що досудовим розслідуванням під час огляду місця події встановлено, що за адресою, в тому числі, АДРЕСА_3 земельна ділянка не огороджена металевим або іншим парканом, на ній ніяких житлових, нежитлових споруд, тимчасових будівель, сараїв, фундаменту або інших речей чи предметів, які б могли свідчити про те, що на даних ділянках знаходились житлові будинки виявлено не було.

Позивачем до позовної заяви додано звіт про оцінку житлового будинку загальною площею 41,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 від 24 квітня 2024 року, в якому зазначено, що оцінка вказаного нерухомого майна проводилася без візуального огляду, фото об`єкта не надано замовником - позивачем ОСОБА_1 .

Таким чином, у суду існують сумніви щодо існування вказаного житлового будинку, який є предметом розгляду даної цивільної справи. Доказів зворотного суду не надано, також, позивачем до позовної заяви не надано жодного документу на спірне нерухоме майно, окрім звітів про його оцінку.

Крім того, на дане нерухоме майно накладено арешт ухвалою слідчого судді в рамках кримінального провадження. Вказаний арешт на час розгляду даної справи не скасований.

Під час дії арешту жодних дій ні власник, ні особи, які вважають себе власниками, без дозволу відповідного органу, не можуть вчиняти щодо арештованого майна, а мають оскаржити вказані дії чи постанову про накладення арешту у разі незгоди із нею. Позиція Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі N 755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс19).

В зв`язку з чим, позовна вимога про визнання права приватної власності на будинок по АДРЕСА_3 за позивачем - ОСОБА_1 , є такою, що не підлягає задоволенню.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судовий збір по справі слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 6, 9, 18, 76, 77, 78, 79, 80, 89, 258, 263, 264, 280-283 ЦПК України, ст.60, ч.1 ст.61, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 Сімейного Кодексу України, - суд

УХВАЛИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Судові витрати по справі залишити за позивачем - ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Інформація про учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована по АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрований по АДРЕСА_4 , зареєстрований, як ВПО по АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення суду виготовлений 23 грудня 2024 року.

Суддя: С.А. Янжула.