Справа №490/6001/21 Головуюча у 1-й інстанції Шолох Л. М.
Провадження № 22ц/812/497/24 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 травня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Локтіонової О. В., Серебрякової Т. В.,

із секретарем: Андрієнко Л. Д.,

за участю: позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 6 листопада 2023 року, в якому усунута описка за ухвалою того ж суду від 6 березня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Шолох Л. М. в залі суду у місті Миколаєві о 15 годині 15 хвилині зі складанням його повного тексту, по справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

про встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визнати за позивачкою право власності на частину цієї квартири в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_4 , який її успадкував після смерті своєї матері.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона, як дружина померлого чоловіка ОСОБА_4 , а відповідачка ОСОБА_2 , як його донька, успадкували після його смерті та частини квартири АДРЕСА_2 , які йому за життя належали на праві власності, набутого в порядку укладення договору купівлі-продажу та в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5 .. Інша частина квартири АДРЕСА_1 досі залишається зареєстрованою на праві власності за померлою ОСОБА_5 , оскільки свідоцтво сину померлої ОСОБА_4 , який був чоловіком позивачки, не видано, у зв`язку з перебуванням ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , у житлі якого на момент смерті мати чоловіка позивачки мала реєстрацію, але фактично не проживала. Місце знаходження ОСОБА_3 невідомо. Із заявою про прийняття спадщини, після смерті дружини ОСОБА_5 він не звертався, а був лише з нею разом зареєстрованим за однією адресою. Свідоцтво про право власності в порядку спадкування ним не отримано.

Така тривала невизначеність щодо долі іншої частини квартири, змусила позивачку звернутися до суду із цим позовом, в якому вона вважає за необхідне встановити факт спільного постійного проживання у квартирі АДРЕСА_1 померлого ОСОБА_4 з його померлою матір`ю ОСОБА_5 за їх життя, і як наслідок визнати за позивачкою право власності на частину квартири, що залишилася неоформленою після смерті ОСОБА_5 , яку прийняв в порядку спадкування за життя її померлий чоловік.

Ухвалами Центрального районного суду міста Миколаєва від 1 грудня 2021 року та від 31 серпня 2022 року з Першої державної нотаріальної контори та з Державного нотаріального архіву у Миколаївській області витребувана спадкова справа, заведена після смерті ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 6 листопада 2023 року, у якому усунута описка за ухвалою того ж суду від 6 березня 2024 року, у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факт проживання за однією адресою померлих спадкодавців разом за їх життя і як наслідок підстави для визнання за нею права власності на частину спадкового майна.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, і неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення її позову.

На обґрунтування доводів скарги зазначила, що нею надані усі докази на підтвердження підстав для встановлення факту та права власності на частину спадкового майна. Але суд ухилився від розгляду справи по суті із заслуховуванням пояснень та допитом свідків, розглянув справу формально, оскільки отримав заяву від представника позивачки про слухання справи за їх відсутністю та не надіслав їм належного повідомлення про дати та час слухання, а також копію ухвали про закриття підготовчого провадження.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Частиною 1 та 2 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина 1, 2 та 3 статті 1268 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7-8).

Після його смерті за спадщиною звернулася дружина померлого ОСОБА_1 та донька померлого ОСОБА_2 (а.с.45-83).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як спадкоємиці померлого 1ої черги, отримали, кожна окремо, свідоцтво про право на спадщину за законом, що видано 3 лютого 2016 року приватною нотаріускою Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н. П., та складалося на час його видачі з частки спадкового майна. Спадщина, в цілому, на яку видано свідоцтво складається з часток квартири АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 5.09.1996, з яких частка належала матері померлого спадкодавця - ОСОБА_5 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої був її син ОСОБА_4 , що прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

Квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною, загальною площею 31,5кв.м., житловою площею 18,5кв.м. (а.с.77).

18 листопада 2016 року відповідачка ОСОБА_2 подарувала позивачці ОСОБА_1 належні їй на праві власності в порядку спадкування за законом 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с.15).

Інша частка квартири АДРЕСА_1 залишилася зареєстрованою на праві власності за матір`ю померлого ОСОБА_4 ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , так як свідоцтво про право на спадщину за законом на цю частку жодній із осіб не видано.

Тому в 2021 році позивачка ОСОБА_1 звернулася із заявою до приватної нотаріуски Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвої Н. П. із заявою щодо оформлення за нею спадщини на частку квартири, що залишається досі зареєстрованою за померлою особою.

Разом з тим, 1 липня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що ця частка не була прийнята та не була оформлена належним чином сином померлої ОСОБА_4 , а також спадкоємицею для оформлення спадкових прав не надано оригінал правовстановлюючого документу на підтвердження права власності померлої матері її чоловіка ОСОБА_5 (а.с.23).

За наведених обставин та посилаючись на порушення своїх прав позивачка звернулася із цим позовом до суду, який обґрунтувала тим, що її померлий чоловік за життя звернувся із заявою про безумовне прийняття спадщини, після смерті його матері ОСОБА_5 .. Інші особи про прийняття спадщини, після смерті матері чоловіка, не зверталися, внаслідок чого син померлої ОСОБА_4 прийняв і іншу частку спірної квартири, за прийняттям якої в наступному, після його смерті, звернулася позивачка та донька померлого.

Як слідує із копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 (а.с.112-131), за прийняттям спадщини, яка складалася з: частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала за життя спадкодавиці на підставі договору купівлі-продажу від 5.09.1996, та грошових вкладів, які знаходяться на ощадних банківських рахунках, звернувся лише її син ОСОБА_4 .. Інші особи із заявами про прийняття спадщини не зверталися, зокрема чоловік померлої ОСОБА_3 , разом з яким у період з 11.11.2004 по 14.06.2005 за однією з ним адресою була зареєстрована померла ОСОБА_5 ..

Не зважаючи на відсутність звернення інших спадкоємців, зокрема підтвердження спільного проживання на час смерті спадкодавиці, 18 вересня 2006 року нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_4 видані свідоцтва на часток грошових вкладів, що знаходяться у відділеннях Ощадбанку за заповідальним розпорядженням, із зазначенням вказівки про наявність обов`язкової частки чоловіка померлої ОСОБА_3 (а.с.128-130). Свідоцтва про право власності на спадщину за законом на частку в квартирі спадкоємцю ОСОБА_4 , за його життя, не видано.

При тому у заведеній державною нотаріальною конторою спадковій справі відсутні дані, за яких можливо віднести чоловіка спадкоємиці ОСОБА_6 до осіб, які мають право на обов`язкову частку. Відсутнє і його звернення з підтвердженням факту прийняття ним цієї спадщини.

За частиною 3 статті 1235 ЦК України визначається, що заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. У випадку спадкування за законом спадкування обов`язкової частки інший осіб у спадщині не визначається.

У постанові Верховного Суду від 1 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18) вказано, що «право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини».

У постанові Об`єднаної палати КЦС від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21 виснувано, що «тлумачення частини 3 статті 1268 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що законодавець передбачив можливість прийняття спадщини постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини для будь-яких спадкоємців, в тому числі й обов`язкових спадкоємців. Тому обов`язковий спадкоємець може прийняти спадщину на підставі частини 3 статті 1268 ЦК України. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Право на обов`язкову частку внаслідок прийняття спадщини обов`язковим спадкоємцем, трансформується в майнове право, яке підлягає спадкуванню. Цивільний кодекс України не містить жодних обмежень чи заборон на спадкування такого права за відсутності його оформлення».

Таким чином підтвердження прийняття спадщини обов`язковим спадкоємцем повинно підтверджуватися в порядку частини 3 статті 1268 ЦК України.

Такі підтвердження у даній справі відсутні, внаслідок чого виснувати про прийняття відповідачем ОСОБА_3 , як обов`язковим спадкоємцем за заповідальними розпорядженнями, спадщини у виді грошових вкладів після смерті дружини не можна.

При цьому частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає від будь-якого спадкоємця чи обов`язкового спадкоємця наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за зареєстрованою адресою спадкодавця, що може бути відмінними один від одного.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

За довідкою від 28.10.2005, яка видана житлово-комунальною організацією вбачається (а.с.120), що ОСОБА_5 у період з 11.11.2004 по 14.06.2005 була зареєстрована по АДРЕСА_3 . На день смерті з нею проживав та був прописаний ОСОБА_3 , який вже 28.10.2005 скасував свою реєстрацію на вибув у невідомому напрямку.

Здійсненими судом апеляційної інстанції заходами місце знаходження або перебування ОСОБА_6 чи отримання ним пенсій, соціальних виплат не встановлено. Відсутні також дані про його смерть, з огляду на рік народження, чи наявність у нього спадкоємців.

За актом, складеним 2.02.2019 сусідами по квартирі АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, слідує, що ОСОБА_5 постійно проживала до дня смерті у належній їй на праві спільної часткової власності квартирі, у якій до 11.11.2004 була і зареєстрована (а.с.19).

Слід також звернути увагу на те, що у довідках, виданих одною і тою ж житлово-комунальною організаціє про спільне проживання чоловіка, як спадкоємця, на день смерті ОСОБА_5 у його квартирі, де остання мала реєстрацію, то їх оформлення та видача здійснена 28.10.2005 та 29.10.2005 різними особами - паспортистами цієї організації.

Таким чином, державна реєстрація померлої ОСОБА_5 , здійснена на період у декілька місяців перед її смертю, разом з відповідачем ОСОБА_3 у його квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом його спільного постійного проживання на момент смерті дружини за адресою реєстрації разом та таке право чоловіка померлої спадкодавиці не має належного підтвердження за наявністю у цивільній справі суперечливих доказів.

За наведених обставин стверджувати, що сином померлої ОСОБА_4 , після смерті матері ОСОБА_5 , в порядку спадкування за законом прийнято лише частка від її спадщини, а інша частка, що на переконання приватної нотаріуски є досі не прийнятою та не оформленою - є помилковим та таким, що суперечить діючому законодавству, яким урегульований інститут прийняття спадщини.

Щодо не надання позивачкою приватній нотаріусці оригіналу правовстановлюючого документу на іншу частку, що залишилася, після смерті спадкодавиці ОСОБА_5 , з огляду на оформлення цією ж нотаріускою в порядку спадкування за законом позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 іншої частки спадщини від частки померлої у праві власності, не є слушним.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Отже, враховуючи наведене та обсяг позовних вимог, що заявлені ОСОБА_1 у цій справі, то слід дійти висновку, що поданий нею позов в частині встановлення факту постійного проживання померлих разом не підлягає задоволенню за необґрунтованістю, оскільки такий факт не є юридичним, так як не встановлює, не змінює та не припиняє правовідносин між померлими, права та обов`язки яких припинилися у момент їх смерті, а також з огляду на те, що померлий чоловік позивачки ОСОБА_4 прийняв спадщину, після смерті його матері, без будь яких застережень та умов шляхом звернення із відповідною заявою до нотаріальної контори.

Тому вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на частку квартири АДРЕСА_1 , що належала за життя ОСОБА_5 та досі залишається за нею зареєстрованою, але яка прийнята після смерті ОСОБА_5 її сином, як спадкоємцем 1ої черги, однак за його життя не оформлена, та прийнята після смерті ОСОБА_4 його спадкоємцями: дружиною ОСОБА_1 та його донькою ОСОБА_2 , є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню в частині 1/8 частки, з огляду на частину, що залишилася не оформленою в розмірі частки квартири та двох спадкоємець померлого.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з мотивів, наведених у рішенні, ухвалено без дотримання норм матеріального і процесуального права, та по своїй суті не є справедливим.

Тому колегія суддів вбачає підстави для його скасування у відповідності до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Підстави про перерозподіл судових витрат у відповідності статті 141 ЦПК України відсутні, оскільки про них не заявлено позивачкою.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 6 листопада 2023 року, у якому усунута описка за ухвалою того ж суду від 6 березня 2024 року, скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 про встановлення факту, а позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою 5.09.1996 за Р.№6-1730, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та за життя прийняв спадщину, після смерті своєї матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не оформив спадкових прав.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

Т. В. Серебрякова