П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування трьох неповнолітніх дітей на його утриманні.

В обґрунтування заяви вказав, що встановлення вказаного факту має для нього юридичне значення, оскільки породжує виникнення прав та обов`язків визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобіліцізацію», та отримання правової підстави для періодичного перетину державного кордону України в умовах воєнного стану.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду 07.08.2024 року заявник подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд судове рішення скасувати та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

Станом на день розгляду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

31.10.2024 року на адресу апеляційного суду надійшли заяви ОСОБА_1 і заінтересованої особи ОСОБА_2 про розгляд апеляційної скарги без їх участі.

У судове засідання, призначене на 28.11.2024 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були належним чином повідомлені.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до наступного:

Судом першої інстанції встановлено, що встановлення факту утримання заявником трьох дітей віком до 18 років необхідно для підтвердження наявності у нього права на відстрочку від мобілізації, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та для отримання правової підстави для періодичного перетину державного кордону України в умовах правового режиму воєнного стану.

Як убачається з матеріалів справи заявник просив встановити факт перебування на його утриманні трьох дітей до вісімнадцяти років.

Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного правового статусу - батька, який має на утриманні трьох дітей до вісімнадцяти років.

В обґрунтування заяви посилався на положення п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якого не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Таким чином, встановлення судом факту перебування на утриманні заявника трьох дітей до вісімнадцяти років породжує для нього юридичні наслідки, які дають право, передбачене у наведеній статті Закону.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку метою звернення є підтвердження заявником певного соціально- правового статусу для отримання від держави права на перетинання кордону під час дії воєнного стану та проведення військової мобілізації. Встановлення факту перебування трьох неповнолітніх дітей на утриманні заявника за своїми правовими наслідками призведе до публічно-правових відносин з державою.

На цій підставі суд першої інстанції зазначив, що за предметом та можливими правовими наслідками цей потенційний спір може існувати у сфері публічно правових відносин, а отже підляга вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та зазначає, що в даному випадку має місце спір про право заявника на відстрочку від призову під час мобілізації, передбачене статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у Постанові КЦС ВС від 18.10.2024 № 148/524/23 (61-12982св23) зазначено, що Існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2024 року у справі № 378/760/23 (провадження № 61-18182св23) зазначено, що «при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній. Звертаючись із заявою, заявниквказував, що встановлення факту здійснення утримання батька, необхідне йому для отримання права на відстрочку від призову на військову під час мобілізації. Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні встановлені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема, військовозобов`язані, які зайняті постійним доглядом за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи за умови, що такі особи з інвалідністю не мають інших працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону їх утримувати. Загальні положення щодо отримання та надання соціальних послуг, зокрема і постійного догляду, врегульовані Законом України «Про соціальні послуги». Цим Законом визначено категорії осіб, які мають право на отримання соціальної послуги з догляду, надавачів такої соціальної послуги тощо. Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації за догляд затверджує Кабінет Міністрів України. Порядок отримання акта встановлення здійснення догляду регулюється Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Зокрема у цих Правилах зазначено, що акт встановлення факту здійснення догляду за іншою особою, яка потребує постійного догляду, складається на підставі звернення особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у м.м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. Таким чином, враховуючи, що законом визначений позасудовий порядок встановлення факту, який просив встановити заявник, апеляційний суд правильно вважав, що заява заявника не підлягає судовому розгляду, у зв`язку з чим обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі».

Хоча у вказаній постанові Верховного Суду питання стосувалось щодо встановлення факту здійснення утримання батька, однак воно необхідне для отримання права заявника на відстрочку від призову на військову під час мобілізації, тому колегія суддів вважає, що вказана позиція Верховного Суду також стосується і питання щодо встановлення факту утримання заявником трьох дітей віком до 18 років, яке йому також необхідно для підтвердження наявності у нього права на відстрочку від мобілізації.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18)).

На цій підставі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вказана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за процедурою окремого провадження, однак не з підстав віднесення спору до адміністративної юрисдикції, а з підстави необхідності його вирішенні в порядку позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишитибез задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько