Справа № 165/2743/24 Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/1278/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Ганжи М.І.,

заявника ОСОБА_1 та його представника Бондарчука С.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Виконавчий комітет Нововолинської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 13 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

12 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини.

Заяву мотивує тим, що він з ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 03 листопада 2015 року рішенням Нововолинського міського суду Волинської області. В шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням виконавчого комітету затверджено висновок, відповідно до якого визначено місце проживання неповнолітніх дітей з заявником.

Зазначає, що ОСОБА_2 на даний час не може опікуватись дітьми у зв`язку з психічним захворюванням та перебуванням її на амбулаторному лікуванні у Рудненському психоневрологічному інтернаті. На даний час в суді вирішується питання про продовження строку дії рішення про визнання ОСОБА_2 недієздатною.

Просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без участі матері.

Ухвалою від 28 серпня 2024 року при відкритті провадження у справі, суд залучив в якості заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник заінтересованої особи виконавчого комітету Нововолинської міської ради - начальник ССД Думич І.О., діючи на підставі довіреності, зазначила, що справа пов`язана з вирішенням спору про право - зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дитини, а тому, посилаючись на позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, просила залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду.

Ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 13 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Виконавчий комітет Нововолинської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини, залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши заявника, представника заявника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Звертаючи до суду ОСОБА_1 повідомляє, що його малолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає разом з ним і він здійснює самостійне виховання дитини. Стверджує, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини є необхідним для захисту прав дитини, зокрема самостійного обрання виду та форми навчання, декларування та реєстрації її місця проживання, отримання соціальної допомоги як особи, яка самостійно виховує дитину, оскільки матір дитини з 2019 року постійно перебуває в Рудненському психоневрологічному інтернаті і не може здійснювати свої батьківські права та виконувати батьківські обов`язки.

Постановляючи ухвалу про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції вказав, що у даній справі, наявний спір про право, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним та обґрунтованим.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року в справі №139/122/14-ц (провадження №61-3238св22) вказано, що:

«під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право».

Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.

Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права».

У справі яка переглядається, заявник просить суд установити факт утримання ним неповнолітньої дочки. Встановлення даного факту, як зазначено в заяві йому необхідно для захисту прав дитини, зокрема самостійного обрання виду та форми навчання, декларування та реєстрації її місця проживання, отримання соціальної допомоги як особи, яка самостійно виховує дитину, оскільки матір дитини з 2019 року постійно перебуває в Рудненському психоневрологічному інтернаті і не може здійснювати свої батьківські права та виконувати батьківські обов`язки, оскільки остання згідно рішення суду визнана недієздатною внаслідок психічного захворювання та їй призначено опікуна.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 16 лютого 2017 року № 64 затверджено висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітніх: ОСОБА_5 2005 року народження та ОСОБА_4 2011 року народження, яким визначено місце проживання малолітніх дітей заявника з батьком (заявником по справі) ОСОБА_1 ( а.с. 7).

Довідкою Рудненського психоневрологічного інтернату стверджується той факт, що ОСОБА_2 з 20.12.2019 року по даний час проживає у Рудненському психоневрологічного інтернаті ( а.с. 8).

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 29 серпня 2019 року визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , недієздатною внаслідок психічного захворювання. Встановлено над ОСОБА_2 опіку та призначити їй опікуна ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Строк дії рішення суду про визнання ОСОБА_2 недієздатною визначено на два роки з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 21 січня 2022 року продовжено строк дії рішення Нововолинського міського суду від 29 серпня 2019 року яким було визнано ОСОБА_2 недієздатною. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , недієздатною внаслідок психічного захворювання. Встановлено над ОСОБА_2 опіку та призначити їй опікуна ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Строк дії рішення суду про визнання ОСОБА_2 недієздатною визначено на два роки з дня набрання рішенням законної сили.

Ухвалою Нововолинського міського суду від 15 лютого 2024 року прийняти до розгляду заяву ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа: Виконавчий комітет Нововолинської міської ради, як орган опіки та піклування, про продовження строку дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною, та відкрито провадження в даній справі.

З судовими рішеннями суду першої інстанції, колегія суддів ознайомилась в ЄДРСР, з повним доступом.

Судом встановлено, що на день розгляду справи судом не вирішено питання про продовження строку дії рішення про визнання ОСОБА_2 недієздатною з підстав не проведення відповідної психіатричної експертизи.

Відтак на час розгляду даної справи відсутнє юридичне підтвердження недієздатності матері неповнолітньої ОСОБА_7 .

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виховує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)).

Сімейним Кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків, свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У цій справі заявник просить встановити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, (яка на даний час не визнана недієздатною) потребує дослідження й врахування інтересів дитини.

З огляду на викладене, ця справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дитини.

Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане із встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі, на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23).

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу та дотримуючись вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, врахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22.

Звертаючи до суду з даною заявою, ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів щодо неможливості виконання ним усіх правомочностей по відношенню до неповнолітньої доньки, з метою захисту її прав та інтересів, можливості отримання соціальних допомоги без відповідного судового рішення про встановлення факту самостійного виховання дитини.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу про залишення заяви без розгляду судом першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального права та з урахуванням всіх обставин справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Нововолинського міського суду Волинської області від 13 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий-суддя:

Судді: