КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №756/2897/15 Головуючий у 1 інстанції: Майбоженко А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфової Є.П., Писаної Т.О.

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року в справі за заявою ОСОБА_1 про скасування обмеження у праві виїзду за межі території України боржника до виконання зобов`язань за судовим рішенням, що виконується у виконавчому провадженні, стягувач ОСОБА_2 , приватний виконавець Гненний Дмитро Анатолійович, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

02 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з заявою про скасування обмеження у праві виїзду за межі території України до виконання зобов`язань за судовим рішенням, що виконується у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, застосовані до нього ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 серпня 2023 року.

Заяву обґрунтував тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23.03.2016 по справі № 756/2897/15-ц з ОСОБА_1 було стягнуто на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 6 525 621,75 грн.

26 липня 2022 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про примусове стягнення боргу.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 серпня 2023 року за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Д.А. було обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі території України до виконання зобов`язань за судовим рішенням, що виконується у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Заявник зазначив, що копія подання та ухвали суду першої інстанції йому не направлялись.

З квітня 2022 року він працює в ТОВ «КАРУСЕЛЬ», яке з початку повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, приймає участь у забезпечення захисту держави, виконуючи певні виробничі замовлення для Сил оборони України.

Вказана виробнича діяльність забезпечується вирішенням певних транспортних та логістичних завдань за межами України. Уповноважені державні органи з урахуванням необхідності вирішення вказаних завдань сприяли та надавали дозвіл на виїзд за межі України на встановлених умовах. На підставі таких дозволів заявник ОСОБА_1 неодноразово виїздив за межі України.

Посилався на те, що в матеріалах справи є інформація стосовно наявного у заявника майна, яке реально йому не належить через тривалі судові процеси за участю інших кредиторів.

На думку заявника, приватний виконавець не довів суду, що боржник ухиляється від виконання рішення суду та створює перешкоди у його виконанні, а тому обставини, які б свідчили про свідомі дії або умисну бездіяльність, спрямовані на ухилення від виконання рішення суду, відсутні.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року у задоволені заяви було відмолено.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції послався на те, що боржником не надано належних та допустимих доказів того, що ним виконується рішення, а вжиті ухвалою заходи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є безпідставними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 10 червня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив скасувати ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року та постановити нову про задоволення заяви ОСОБА_1 про скасування обмежень у праві виїзду за межі території України до виконання зобов`язань за судовим рішенням, що виконується у виконавчому проваджені № НОМЕР_1.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що виконавчий лист на виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 23.03.2016 по справі №756/2897/15-ц був виданий 15.06.2016 та був поданий стягувачем до примусового виконання до Оболонського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ м. Києва.

Тривалий час виконання вказаного судового рішення проводилось вказаним органом стягнення в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 та було завершено 19.07.2022 на підставі п.1 ч.1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»

Відповідно до встановлених вимог при поверненні виконавчого листа стягувачу старший державний виконавець Гаркавенко А.В. здійснив відмітку, що за виконавчим листом було стягнуто 49 882,23 грн., 4988,22 грн виконавчого збору.

Вказане виконання було здійснено за рахунок відрахувань із заробітної плати.

На теперішній час виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення суми за вказаним рішенням суду здійснюється з 26.07.2022, коли воно було відкрито відповідною постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Д.А.

Вважає, що не існує жодних доказів вчинення апелянтом дій щодо перешкод у виконання рішення суду.

Зазначив, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, оскільки посилання ОСОБА_4 щодо ухилення ним від виконання зобов`язань з поверненням коштів є необґрунтованими та безпідставними.

Вказує, що не був повідомлений про подання ОСОБА_4 і наявність ухвали суду першої інстанції, до суду не викликався, про наявність справи дізнався 23 березня 2024 року при проходженні прикордонного контролю.

Вважає, що залишення обмежень, які були встановлені відносно нього при поданні виконавчого провадження, порушують його основоположні права та свободи як громадянина України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Апелянт ОСОБА_1 , в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Гненний Д.А. та представник стягувача Солдаткін О.С., в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позиція суду апеляційної інстанції

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2016 року по справі № 756/2897/15-ц було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 6 525 621,75 грн.

26 липня 2022 року постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на виконання вказаного вище рішення по справі № 756/2897/15-ц.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 24 серпня 2023 року було задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Д.А. та обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі території України до виконання зобов`язань за судовим рішенням, що виконується у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Свій висновок суд першої інстанції мотивував тим, що судове рішення, за яким відкрито виконавче провадження, набрало законної сили 23.03.2016 та протягом близько семи років боржником ОСОБА_1 не виконано.

Про відкриття виконавчих проваджень боржник був повідомлений належним чином.

На виклик приватного виконавця не з`явився, не повідомивши про причини неявки.

Всі вжиті заходи в ході процесу виконавчих проваджень не призвели до виконання судового рішення, майна, належного боржнику ОСОБА_1 , недостатньо для його завершення.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1, а також справи додані до заяви, не спростовують ті обставини, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього згідно рішення суду, яке набрало законної сили та виконується в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Боржником не надано суду належних та допустимих доказів того, що рішення ним виконується, а вжиті ухвалою заходи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є безпідставними, у зв`язку з чим суд уважає правильним у задоволенні заяви відмовити.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст. 6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" ("Горнсбі проти Греції").

Існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату цього боргу і становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: "Агрокомплекс проти України", "Іванов проти України").

Водночас свобода пересування особи гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень ч. 2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч. 3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 760/1293/17 (провадження № 61-11718св19).

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі "Напияло проти Хорватії" п. п. 78-82).

Стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (ч. 5 ст. 441 ЦПК України).

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, яка визначені Законом України Про виконавче провадження, а також прийняття необхідних мір для виконання рішення суду.

Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідування мети гарантування повернення боргу, або виявлення обставини, які спростовували б критерії співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Скасування такого засобу обмеження боржника можливе тільки при виконанні останнім зобов`язань за певними виконавчими документами, що, зокрема, зазначені судом першої інстанції в тексті ухвали про обрання зазначеного вище обмеження для ОСОБА_1 .

Скаржник звертаючись із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не зазначив та не надав відповідні докази, які б свідчили про намагання виконати ним зобов`язань перед стягувачем, чи вжиття будь-яких заходів які б свідчили про намагання виконати свої зобов`язання перед ним по поверненню боргу в повному обсязі.

Скаржник зазначає про те, що у нього відсутній дохід й одночасно просить скасувати обмеження у праві виїзду за межі України за для того, щоб перетнути кордон, в той час як за відсутності коштів реалізувати таке право неможливо.

Доводи про те що відсутні докази його ухилення від виконання судового рішення не є слушними так як його дії з надтривалого невиконання судового рішення порушують принцип юридичної визначеності та виконання остаточного рішення у справі. У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського суду від 13 листопада 2003 року за справою "Напияло проти Хорватії" (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, § § 78 - 82).

З матеріалів цієї справи вбачається, що на час розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, рішення суду у справі №756/2897/15-ц від 23.03.2016 про стягнення із ОСОБА_1 боргу в розмірі 6 525 621,75 грн, не виконано і обставини, що зумовили застосування обмеження у праві виїзду боржниці за кордон не змінилися, тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження боржниці у праві виїзду за межі України з підстав, якими така заява обґрунтована.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що суд наділений правом скасувати обмеження у праві виїзду особи за кордон лише за умови, коли відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування такого обмеження.

Скаржником не спростовано наданих приватним виконавцем доказів щодо наявності у нього інших способів погашення заборгованості.

При цьому колегія суддів враховує й фактичну наявність у боржника доходів, проте які приховуються від приватного виконавця, оскільки бажання виїхати за межі України потребує значних грошових коштів, в той час як згідно наявних у справі доказів ОСОБА_1 офіційно доходів не має.

Предметом розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є не питання правомірності вжиття судом заходів забезпечення виконання судового рішення у вигляді обмеження боржника у праві виїзду за межі України, як такої, а виключно наявність чи відсутність підстав для його скасування.

Процесуальні дії суду щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України і скасування такого обмеження врегульовані окремими нормами, є різними за своїм юридичним змістом і за обставинами, які підлягають встановленню.

З огляду на що, судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною апелянта не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, за своїм змістом і суттю загалом є обґрунтуванням вимог заяви, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з вказаними вище висновками суду, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, без посилення на обставини, які не були враховані судом.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, наведених у скарзі не має.

На підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст викладено 09 грудня 2024 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана