МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

16 грудня 2024 року Справа №370/3032/24

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Косенко А.В., розглянувши матеріали зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, яка подана для спільного розгляду з первісним позовом по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

14.10.2024 року ОСОБА_2 звернувся до Макарівського районного суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якій просить суд: розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, який зареєстровано 11.09.1990 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макарівського району Київської області, актовий запис №171.

Ухвалою суду від 21.10.2024 року відкрито провадження у справі, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а також строк позивачу для подання відповіді на відзив.

09.12.2024 року від відповідачки ОСОБА_3 до суду надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якій просить суд: визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; поділити спільне майно шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Суд, вивчивши матеріали первісного позову та зустрічного позову, приходить до висновку про наявність підстав для повернення зустрічної позовної заяви.

За змістом ч. 6 ст. 30 ЦПК України зустрічний позов та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, незалежно від їх підсудності пред`являються в суді за місцем розгляду первісного позову. Це правило не застосовується, коли відповідно до інших визначених у цій статті правил виключної підсудності такий позов має розглядатися іншим судом, ніж тим, що розглядає первісний позов.

В силу п. 3 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у ст. 43 цього Кодексу, відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

За змістом ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

У відповідності до ч. 2, 3 ст. 194 ЦПК України до зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених у ч. 1 цієї статті, застосовуються положення ст. 185 цього Кодексу. Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин 1, 2 ст. 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

Зустрічний позов це позов, який подається відповідачем до позивача у тому самому судовому процесі задля захисту проти первісних позовних вимог.

Метою пред`явлення зустрічного позову є спільний розгляд позовів у інтересах процесуальної економії, а в ряді випадків уникнення постановлення суперечливих судових рішень.

Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 522/9011/19 (провадження № 61-6642св21) зазначено, що «згідно з частиною другою статті 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним. При цьому вищевказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову: або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин; або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Зустрічний позов, який прийнятий судом для спільного провадження з первісним позовом, повинен знайти вирішення у виді загального рішення, яке має містити відповідь на обидві заявлені вимоги (як позивача, так і відповідача). Задоволення зустрічного позову спричиняє відмову в задоволенні первісного позову, однак не виключає можливості як задоволення обох вимог, так і однієї повністю, а іншої частково».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2023 року в справі № 459/1490/21 (провадження № 61-12807 св 22) вказано, що: «відповідно до частин першої, другої та третьої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним».

Виправданим є сумісний розгляд первісного і зустрічного позову, якщо задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Кожна із зазначених вище умов для прийняття зустрічного позову носить самостійний характер, і при наявності будь-якої з них зустрічний позов приймається судом для спільного розгляду з первісним позовом.

Разом із тим, недоцільно розглядати первісний і зустрічний позови, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування, призведе до необхідності залучення нових учасників процесу.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» об`єднання в одне провадження з первісним позовом вимог, коли відсутня спільність предмета позову не допускається.

Предмет позову в розумінні цивільного процесуального закону це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предметом позову є позовні вимоги.

Предмет доказування це коло обставин, які належить установити по конкретній справі і які необхідні для правильного вирішення справи по суті, тобто ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Предметом доказування за первісним позовом ОСОБА_2 про розірвання шлюбу є наступні факти: реєстрації шлюбу, наявність або відсутність взаємної згоди подружжя на розірвання шлюбу, відсутність спільних неповнолітніх дітей, фактичні взаємини подружжя, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу.

У той же час, предметом доказування за зустрічним позовом ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, є склад і вартість майна, набутого подружжям у період шлюбу, а також підстави його набуття, наявність шлюбного договору або іншої угоди про розподіл майна подружжя та інші обставини, що мають значення для визначення правового режиму майна подружжя, їх часток в цьому майні і вирішення питання про передачу певного майна тому або іншому подружжю.

Із вищевикладеного слідує, що хоча вимоги про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя виникають із шлюбно-сімейних правовідносин, але при цьому вимоги за первісним та зустрічним позовами мають різні предмети доказування, а тому їх спільний розгляд є недоцільним та може призвести до невиправданого затягування розгляду справи про розірвання шлюбу. На користь такого аргументу свідчить і та обставина, що чинним законодавством не заборонений поділ спільного майна подружжя, коли шлюб не розірваний. Отже, вирішення вимоги про розірвання шлюбу не залежить від вирішення вимоги про поділ спільного майна подружжя.

Із огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для прийняття зустрічного позову про поділ майна подружжя до спільного розгляду з первісним позовом про розірвання шлюбу.

Разом з тим, суд роз`яснює, що відмова у прийнятті зустрічної позовної заяви про поділ майна подружжя, не позбавляє ОСОБА_1 права пред`явити позов із такими вимогами у загальному порядку до суду, якому вказаний позов підсудний.

При цьому, суд також враховує, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони чи обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom) від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland) від 19.06.2001 року вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Із зазначеного слідує, що повернення зустрічної позовної заяви у відповідності до ст. 194 ЦПК України не є порушенням права на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки не позбавляє права позивача (заявника) на повторне звернення до суду із позовом.

Керуючись ст. 13, 30, 43, 49, 193-194, 257-258, 260-261 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

У прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, яка подана для спільного розгляду з первісним позовом по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, відмовити та повернути заявнику.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що повернення зустрічної позовної заяви не позбавляє її права подати позов з відповідними вимогами на загальних підставах.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, а у судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, чи розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені статтями 353-355 ЦПК України безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Суддя А.В. Косенко