КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024року місто Київ

справа № 757/26643/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - Тарасової-Патрай Ксенії Андріївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Хайнацького Є.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення суми вкладу, відсотків за вкладом, трьох відсотків річних та пені,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому, просила стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на його користь:

вклад в розмірі 25000 доларів США;

відсотки за вкладом в розмірі 19 433,22 доларів США за період з 28 травня 2013 року по 17 травня 2021 року;

3% річних в розмірі 4506,16 доларів США за період з 15 травня 2015 року по 17 травня 2021 року;

пеню в розмірі 7 320 915,00 грн. на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 17 травня 2020 року по 17 травня 2021 року.

В мотивування вимог посилався на те, що 28 травня 2013 року між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено договір банківського вкладу №SAMDN2535 вклад «СТАНДАРТ на 12 міс», за умовами якого позивач вніс до банку грошові кошти в розмірі 25 000 доларів США, з нарахуванням 9,75 % річних.

Вказував, що він неодноразово звертався до відповідача з проханням розблокувати рахунки, розірвати договір та повернути суму банківського вкладу з нарахованими процентами, проте банк відмовляв йому у зв'язку з припиненням діяльності на тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та неможливістю здійснення банківського регулювання та нагляду на зазначених територіях.

Зазначав, що оскільки відповідач не виконав зобов`язання з повернення йому банківського вкладу добровільно, він вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на його користь суми банківського вкладу, 9,75 % процентів за користування вкладом за період з 28 травня 2013 року до 17 травня 2021 року, 3% річних на підставі статті 625 ЦК України та пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції проігнорував факт порушеного права позивача, докази якого містяться в матеріалах справи.

Вказувала, що станом на день подачі апеляційної скарги, відповідач не підтвердив розірвання депозитних договорів, грошові кошти не повернув, а депозитний договір не закінчив свого строку дії.

Вважає, що суд першої інстанції не захистив права вкладника в повному обсязі, оскільки позивач не повернув вкладення та не отримав відшкодування за порушення його прав.

Зазначала, що суд першої інстанції проігнорував та не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2919 року у справі №914/2649/17, де зазначено, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб'єктивне право на вирішення існуючого конфлікту у суді. Право особи на звернення до суду у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 травня 2024 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 рокузалишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність позивачана підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 травня 2013 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір банківського вкладу №SAMDN2535 вклад «Стандарт на 12 міс.» шляхом підписання заяви на оформлення вкладу у розмірі 25000 доларів США, зі сплатою процентів на вклад у розмірі 9,75 % річних.

Згідно з умовами вказаного договору строк вкладу становить 366 днів, до 28 травня 2014 року включно.

Відповідно до п.3 договору банківського вкладу, якщо в разі закінчення строку вкладу вкладник не заявив банку про бажання одержати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки вкладника у банк.

Вкладник та банк мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши один одного за два банківських дні до дати розірвання договору (пункт 5 договору). Якщо вкладник вимагає розірвати договір, а строк вкладу ще не закінчився, вкладнику повертається сума вкладу; за неповний строк вкладу проценти виплачуються за зниженою процентною ставкою (пункт 6 договору).

Внесення грошової суми у розмірі 25000 доларів США на рахунок банку підтверджується квитанцією від 28 травня 2013 року.

У позовній заяві позивач вказував на те, що він неодноразово звертався до банку з проханням розблокування рахунку та виплати грошових коштів. 15 травня 2014 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виніс рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Вимоги про повернення коштів банк не задовольнив.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (частини 1, 3 статті 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частини перша та п'ята статті 1061 ЦК України).

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди повинні встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року №516 (у редакції, чинній на момент укладення договору банківського вкладу), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до пункту 2.1. вказаного Положення грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Згідно пункту 3.3 Положення за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст.41 Конституції України.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надав належних та допустимих доказів на підтвердження повернення вкладу та закриття рахунку за договором вкладу.

При встановленні факту укладення депозитних договорів та внесення позивачем коштів, тягар доказування виконання обов`язків по поверненню внесених коштів та нарахованих відсотків покладається на сторону відповідача.

Згідно із приписами частини першої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У постанові від 20 травня 2024 року в справі №757/39719/21-ц суд виснував про те, що враховуючи те, що наведені вище висновки Верховного Суду не визначають, що воля вкладника на розірвання договору банківського вкладу й повернення коштів за ним має бути виражена лише в досудовій заяві, законодавець не встановив форми відмови від договору банківського вкладу, а позовна заява в цій справі містить умови неможливості продовження депозитних відносин з банком, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що саме позовна заява Особа_1 вважається вимогою про розірвання договорів вкладу та повернення грошових коштів.

Факт укладення між сторонами договору банківського вкладу і внесення позивачем грошових коштів підтверджено належними та допустимими доказами.

Банком визнано факт укладення депозитного договору з позивачем, оскільки банк стверджував про переведення боргів за цим договором на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», в підтвердження чого надав письмові докази.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанціївиходив з того, що строк, визначений у договорі банківського вкладу, не сплив, оскільки відповідно до умов цього договору він автоматично неодноразово продовжувався на той самий строк, та враховуючи, що матеріали справи не містять відповідної вимоги (заяви) позивача до банку про видачу (повернення) вкладу та процентів на вклад, то, відповідно, у відповідача не виник обов'язок видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом, а отже і відсутнє порушення прав позивача з боку відповідача.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом не було враховано, що позивач у травні 2021 року звернувся до суду за захистом порушеного права у зв'язку з блокуванням банком його рахунку, відкритого на підставі договору банківського вкладу, та неможливістю користування грошовими коштами, які розміщені на цьому рахунку, зокрема відмовою банку від переведення депозитів з АР Крим до м. Києва.

Отже, в даному випадку саме позовна заява ОСОБА_1 вважається вимогою про розірвання договору вкладу та повернення грошових коштів.

А відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи те, що факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними доказами, а відповідач не виконав законну вимогу позивача про повернення належних йому коштів, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми депозиту у розмірі 25000 доларів США, оскільки відповідач, не повертаючи кошти, які належать на праві власності позивачу, порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.1 Протоколу №1, підписаного і ратифікованого Україною.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач також просив стягнути з відповідачавідсотки за вкладом в розмірі 19433,22 доларів США за період з 28 травня 2013 року по 17 травня 2021 року, виходячи з визначеної у договорі процентної ставки 9,75% річних.

У відзиві на позовну заяву від 01 квітня 2022 року, який було подано АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду першої інстанції, банк вказував на те, що позивач неправомірно нараховує відсотки за період з 28 травня 2013 року по 17 травня 2021 року за ставкою 9,75% річних, оскільки при автоматичному продовженні дії договору на новий строк, нарахування відсотків здійснюється за ставкою, яка діє в банку відповідно на новий період. Зазначав, що для повного та всебічного розгляду справи банк додатково надасть суду інформаційну довідку щодо розмірів відсоткових ставок, які діяли в банку у період з 28 травня 2023 року по 17 травня 2021 року.

Разом з тим, довідки щодо розмірів відсоткових ставок, які діяли в банку у період з 28 травня 2023 року по 17 травня 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК», ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не надав.

Оскільки, договір депозиту не було розірвано в установленому законом порядку, тому його дію було продовжено згідно з пунктом 3 цього правочину до моменту звернення до суду з вказаним позовом, доказів зміни процентної ставки після продовження договору на новий строк банком не надано, а відтак, колегія суддів приходить до висновку, що розрахунок відсотків по вкладу повинен розраховуватися, виходячи з відсоткової ставки, яка була визначена умовами договору SAMDN2535- у розмірі 9,75% річних.

Згідно наданого банком меморіального ордеру від 18 листопада 2014 року до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, на рахунку позивача станом на 18 листопада 2014 року за договором банківського вкладу №SAMDN2535 обліковуються кошти у розмірі 186,98 доларів США та 25060,10 доларів США.

Таким чином, суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що станом на 18 листопада 2014 року на рахунку позивача обліковуються 25000 доларів США та відсотки у розмірі 186,98 доларів США та 60,10 доларів США, які відповідно підлягають стягненню з відповідача.

Колегія суддів вважає за можливе провести розрахування відсотків за період з 19 листопада 2014 року по 17 травня 2021 року, виходячи з відсоткової ставки, яка була визначена умовами договору SAMDN2535- у розмірі 9,75% річних.

Розрахунок відсотків обчислюється за такою формулою: С x Z x Д : 365 : 100,де С - сума заборгованості, Z - відсоток річних, зазначений в договорі, Д - кількість днів у періоді.

Отже, розмір відсотків за період з 19 листопада 2014 року по 17 травня 2021 року становить 15823,76 доларів США.

Враховуючи, що договір банківського вкладу, який є предметом вказаної справи, не є розірваним, а відтак позивач має право на стягнення з відповідача відсотків за період з 19 листопада 2014 року по 17 травня 2021 року у розмірі 15823,76 доларів США та відсотків, що обліковуються на рахунку позивача - 186,98 доларів США та 60,10 доларів США, що загалом становить 16070,84 долари США.

Відповідно вимоги про стягнення відсотків у розмірі 3362,38 доларів США (19433,22 доларів США - 16070,84 доларів США) задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано доказів, що він не отримував суми відсотків за період з 28 травня 2013 року по 18 листопада 2014 року включно.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4506,16 доларів США за період з 15 травня 2015 року по 17 травня 2021 року та пені в розмірі 7320915,00 грн. на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 17 травня 2020 року по 17 травня 2021 року, колегія суддів виходить з наступного.

Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України).

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у випадку звернення вкладника із заявою про повернення вкладу, договір є відповідно розірваним, у зв'язку з чим договірні зобов'язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Виплата встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №757/28659/21-ц.

Отже, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі 4506,16 доларів США за період з 15 травня 2015 року по 17 травня 2021 року задоволенню не підлягають, оскільки норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Якщо вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 викладено правову позицію про те, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, в даному випадку саме позовна заява ОСОБА_1 вважається вимогою про розірвання договору вкладу та повернення грошових коштів.

Матеріали справи свідчать, що позовну заяву ОСОБА_1 разом із ухвалою суду про відкриття провадження у справі банк отримав 15 вересня 2021 року (т.1 а.с.23).

В такому випадку, слід вважати, що депозитний договір розірвано за заявою позивача із 17 вересня 2021 року.

Доказів на підтвердження того, що позивач звертався до банку з вимогою про розірвання договору та повернення коштів раніше, ніж з позовною заявою та, що банку відмовив виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум, ОСОБА_1 надано не було.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь позивача пені в розмірі 7 320 915,00 грн. на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 17 травня 2020 року по 17 травня 2021 року.

Щодо долученої до апеляційної скарги копії заяви позивача до банку про розірвання договору банківського вкладу, повернення вкладу та нарахованих відсотків від 28 квітня 2021 року, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що заяву про розірвання договору банківського вкладу, повернення вкладу та нарахованих відсотків, позивач направив на адресу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» засобами поштового зв'язку 28 квітня 2021 року.

Листом від 26 травня 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повідомив позивача про те, що під час отримання звернень клієнтів банку засобами поштового зв`язку банк позбавлений можливості здійснити ідентифікацію особи, що підписала запит, а, отже, не може бути впевнена в тому, що інформація, яка становить банківську таємницю, надана особі, яка має право на її отримання, оскільки нормами чинного законодавства, яке регулює питання з надання послуг операторами поштового зв'язку, також не передбачено здійснення ідентифікації та перевірки повноважень осіб, що відправляють кореспонденцію. Оскільки звернення надійшло до банку у вигляді листа, відправленого поштовим зв`язком, банк не має можливості надати запитувану інформацію.

Згідно з частиною першою статті 5, частиною другою статті 7 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами (частини перша, третя статті 21 Закону України «Про інформацію»).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю. Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами.

Згідно з частинами першою, другою статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів; інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності.

Банки зобов`язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю (пункт 1 частини першої статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи.

Згідно з п.п.1, 2 пункту 3 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління НБУ від 14 липня 2016 року №267 банк розкриває інформацію, що становить банківську таємницю, на письмовий запит власника або з його письмового дозволу в обсязі, визначеному в такому письмовому запиті або дозволі.

Письмовий запит та/або дозвіл клієнта до банку про розкриття інформації, що становить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, письмовий запит бенефіціара за рахунком умовного зберігання та операцій за ним, письмовий запит обтяжувача щодо залишку коштів на банківському рахунку, майнові права на кошти на якому є предметом обтяження, складається за довільною формою в паперовому або електронному вигляді.

Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку, письмовий запит фізичної особи-бенефіціара та/або обтяжувача підписується: 1) у паперовому вигляді цією особою. Її власноручний підпис засвідчується підписом керівника банку чи уповноваженою ним особою або нотаріально; 2) в електронному вигляді в порядку, передбаченому нормативно-правовими актами Національного банку з питань застосування цифрового власноручного підпису, електронного підпису в банківській системі України.

Відповідно до Закону України «Про Національний банк України» органом, що здійснює функцію банківського регулювання, є Національний банк України, який здійснює банківське регулювання і нагляд.

Головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Пунктом 7 статті 15 вказаного Закону до повноважень правління Національного банку України віднесено видання нормативно-правових актів Національного банку України.

Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493, затверджено Інструкцію про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, згідно з пунктами 2.1 - 2.3 якої банки зобов`язані на підставі офіційних документів або засвідчених в установленому законодавством України порядку їх копій ідентифікувати клієнтів - власників рахунків.

Ідентифікація та верифікація клієнта здійснюються з метою встановлення ділових відносин, вчинення правочинів, проведення фінансових операцій та відкриття0закриття рахунків.

Згідно п.п.45, 46 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, банк під час здійснення верифікації клієнта/представника клієнта має підтверджувати відповідність ідентифікаційних даних особи клієнта/представника клієнта відомостям, зазначеним в отриманих від нього офіційних документах, а також відповідність оформлення офіційних документів вимогам законодавства та перевіряти їх чинність (дійсність).

Банк зобов`язаний пересвідчитися в чинності (дійсності) поданих клієнтом/представником клієнта документів та відповідності їх оформлення вимогам законодавства України до встановлення ділових (договірних) відносин, вчинення правочинів, проведення фінансової операції, відкриття рахунку.

Як вбачається із матеріалів справи, направлена позивачем засобами поштового зв`язку заява від 28 квітня 2021 року про розірвання договору вкладу не відповідає встановленим вище вимогам, оскільки у вказаній заяві підпис ОСОБА_1 не був засвідчений ні працівником банку, ні нотаріально, що не може вважатись належним зверненням до банку із вимогою про відмову від продовження строків вкладу та розірвання договору.

Разом з тим, вказані обставини не позбавляють позивача права на захист свого порушеного права в судовому порядку, оскільки згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таке право особи також передбачено статтею 55 Конституції України.

Отже, в даному випадку саме позовна заява вважається вимогою про розірвання договору вкладу та повернення грошових коштів.

До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд в постанові від 20 травня 2024 року у справі №757/39719/21-п.

Доводи відповідача про те, що внаслідок укладання між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ ФК «Фінілон» договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та переведення боргу за зобов`язанням банку щодо виплати коштів за спірним договором, який є предметом у даній справі, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за цим договором банківського вкладу, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за таким договором, колегія суддів відхиляє, виходив з наступного.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов'язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов'язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора.

Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов'язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

При цьому, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не довів, що такий договір про переведення боргу було укладено зі згоди вкладника - ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.

За таких обставин саме АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі №199/3152/20, постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі №757/49871/18-ц, від 24 травня 2023 року у справі №757/53371/20-ц, від 24 квітня 2024 року у справі №357/7395/20, від 24 квітня 2024 рокуу справі №757/44941/21-ц.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , за яким стягненню з відповідача на користь позивача підлягають сума депозиту у розмірі 25000 доларів США та відсотки у розмірі 16010,74 доларів США.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі №461/2729/22 (провадження №61-10834сво22) зробив висновок про те, що податковий агент не відраховує податки і обов'язкові платежі з основної суми депозиту (вкладу) на виконання судового рішення про стягнення таких коштів, а тому зазначена в резолютивній частині сума депозиту підлягає сплаті стягувачу саме у вказаному розмірі.

Ураховуючи положення підпунктів 170.4.1 і 170.4.2 пункту 170.4 статті 170 ПК України та Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій та операцій з ощадними сертифікатами банку, затверджене постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року №516, банк або інша фінансова установа виступає у ролі податкового агента і автоматично здійснює нарахування та стягнення процентів за депозитом. Отже, законом визначено імперативний порядок сплати податків та інших обов'язкових платежів на проценти за депозитним вкладом. Саме податковий агент здійснює нарахування та сплату цих платежів і є відповідальною за ці дії особою.

Отже, сума відсотків у розмірі 16010,74 доларів США підлягає стягненню за відрахуванням з неї податків та інших обов'язкових платежів.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу положення Закону України «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору в суді першої інстанції.

У разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, отжерозмір судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції, який підлягає стягненню з банку на користь держави пропорційно задоволеним вимогам становить 3256,10 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Тарасової-Патрай Ксенії Андріївни - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року - скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення суми вкладу, відсотків за вкладом, трьох відсотків річних та пені - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1Д, на користь ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 суму вкладу у розмірі 25000 доларів США, відсотки по вкладу у розмірі 16070 доларів США 84 центи.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: місто Київ, вул. Грушевського, 1Д, в дохід держави суму судового збору у розмірі 3256 грн. 10 коп. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: