Справа № 214/6783/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 грудня 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач через свого представника звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири від 10.11.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. та зареєстрований в реєстрі за №2340, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та яка має наступні характеристики: загальна площа 49,4 кв.м., житлова площа 27,2 кв.м., кількість кімнат 2 (дві), поверх 8 (восьмий) 9 поверхового житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 листопада 2014 року між позивачем та відповідачем, який є сином позивача, було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. та зареєстрований в реєстрі за №2340, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, позивач зазначає, що цей договір було укладено під впливом помилки, позаяк вона вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки має поважний вік та проблеми зі здоров`ям, що викликає необхідність періодичного лікування як стаціонарного, так і амбулаторного та у зв`язку з цим сторонньої допомоги та догляду, які вона мала намір отримувати від відповідача в обмін на передачу у його власність належної їй квартири, так як грошових коштів для оплати послуг з її утримання вона не мала. Так, у червні 2024 року позивач, за наслідком отриманих консультацій від спеціаліста в галузі права, дізналась, що укладений між нею та відповідачем право чин не породжує для відповідача жодних обов`язків, які вона мала намір отримати від нього щодо надання їй допомоги та забезпечення доглядом.

Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, але представник позивача надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд розглянути справу за її відсутності та за відсутності позивача.

Відповідач у судове засідання також не з`явився, але його представник надав до суду письмову заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності та за відсутності відповідача, а також зазначив, що його довіритель визнає пред`явлені позовні вимоги у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення.

Дослідивши матеріали справи та враховуючи визнання зі сторони відповідача позову, суд уважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін, з урахуванням поданих заяв, зазначивши наступне.

Так, 10 листопада 2014 року між позивачем та відповідачем, який є сином позивача, було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. та зареєстрований в реєстрі за №2340, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка має наступні характеристики: загальна площа 49,4 кв.м., житлова площа 27,2 кв.м., кількість кімнат 2 (дві), поверх 8 (восьмий) 9 поверхового житлового будинку.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №389874388 від 06.08.2024 року, право власності на зазначену вище квартиру зареєстровано за відповідачем на підставі вказаного вище договору дарування квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з положеннями ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених Кодексом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Отже, за змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Верховний Суд у постанові від 15.09.2021 року у справі №161/17523/16-ц вказав, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Разом з тим, суд зазначає, що згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року №2 роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Таким чином, оскільки відповідач визнав пред`явлені позовні вимоги та з матеріалів справи не вбачається, що визнання ним позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що позивач є особою похилого віку та має незадовільний стан здоров`я дійсно помилилась щодо своїх прав та обов`язків, оскільки за оспорюваним договором розраховувала на отримання від відповідача допомоги та догляду, яких вона потребує за віком та за станом здоров`я, але натомість передала відповідачу у власність належну їй квартиру безоплатно та без встановлення умов щодо надання їй допомоги та догляду, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Окрім того, оскільки позивач у позовній заяві не ставить питання щодо стягнення з відповідача на її користь сплаченого судового збору, суд відповідно до положень ст. 142 ЦПК України, враховуючи факт визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, уважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а інші 50 відсотків сплаченого судового збору залишає за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 203, 205, 215, 225, 229-233, 717, 719, 744, 748 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 81, 141, 142, 158, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири від 10.11.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. та зареєстрований в реєстрі за №2340, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та яка має наступні характеристики: загальна площа 49,4 кв.м., житлова площа 27,2 кв.м., кількість кімнат 2 (дві), поверх 8 (восьмий) 9 поверхового житлового будинку.

Повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) з державного бюджету сплачений судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.