П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2024 року м. Київ

Справа №757/7860/24-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/14189/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретарів Федорчук Я.С., Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л. 27 травня 2024 року в м. Києві, повний текст рішення складено 30 травня 2024 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до ОСОБА_1 про відшкодування коди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2024 року ТОВ « ГК «Нафтогаз Трейдинг» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача суму відшкодування в порядку регресу в розмірі 210000 грн та судовий збір у розмірі 3150 грн.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 761/20961/19 було визнано незаконним та скасовано наказ від 19 квітня 2019 року № 39-К про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника директора Товариства, поновлено його на посаді помічника директора Товариства з 23 квітня 2019 року та стягнуто з Товариства на його користь 169050,00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

На виконання судового рішення ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» було виплачено ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 169050,00 грн (з врахуванням утриманого податку з доходів фізичних осіб у розмірі 37800,00 грн та військового збору в розмірі 3150,00 грн).

Оскільки незаконне звільнення ОСОБА_2 відбулось на підставі наказу тимчасово виконуючого обов`язки директора ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» - ОСОБА_1., відповідно у цієї особи виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до ОСОБА_1 про відшкодування коди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 210 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» витрати на сплату судового збору в розмірі 3 150 грн.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що докази, що містяться в матеріалах справи підтверджують підписання відповідачем наказу про звільнення, а відтак обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної у зв`язку з виплатою коштів незаконно звільненому працівнику покладається також на відповідача.

Не погодилася із зазначеним судовим рішенням відповідач ОСОБА_1 , представником подано апеляційну скаргу, в якій він зазначає про незаконність рішення як такого, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Вказує на те, що суд не дослідив належним чином обставини, що свідчать про пропущення строків позовної давності позивачем, внаслідок чого дійшов хибних висновків про те, що строки порушені не були. Зазначає, що строк позовної давності для звернення до суду за стягненням шкоди в порядку, визначеному ст. 134 КпП України сплив у вересні 2021 року, проте з урахуванням того, що перебіг строку позовної давності співпав з періодом дії на території України карантину, а тому строки, визначені ст. 233 КЗпП були продовжені на строк дії такого карантину і останній день строку позовної давності сплив в останні день дії карантину, тобто 30 червня 2023 року.

Звертає увагу, що перебуваючи на посаді тимчасово-виконуючого обов`язкидиректора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», відповідач здійснювала управління поточною діяльністю даного товариства, проте до її посадових повноважень не входило ведення кадрової документації, юридичний аналіз та надання висновків щодо спірних ситуацій, пов`язаних з порушеннями працівниками трудової дисципліни. Таким чином, відповідальність за порушення законності процедури звільнення ОСОБА_2 має бути покладена на працівників, які безпосередньо були уповноважені на виконання обов`язків, пов`язаних з веденням кадрової роботи у товаристві, адже саме їх помилки призвели до настання матеріальної шкоди товариства.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує, що позивачем не було пропущено строку позовної давності з огляду на п.1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України щодо продовження строків, визначених ст. 233цього Кодексу, згідно яких строки позовної давності за вимогами позивача були продовжені.

Вказує, що у пунктах 11.6.3, 11.6.5, 11.6.8 Статуту ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» зазначено, що директор уповноважений в межах власної компетенції видавати накази та розпорядження, обов`язкові для виконання всіма працівниками товариства. Тому, ОСОБА_1 була уповноваженою особою, яка діяла відповідно до статуту товариства та була наділена правами директора товариства на період з 15 березня 2019 року по 20 червня 2019 року, і відповідно вона несе повну матеріальну відповідальність перед позивачем.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказує, що на момент звернення позивачем з позовом карантин на території України був скасований, тому вважає відсилки позивача до відповідних рекомендацій неприйнятними.

Вказує, що до посадових обов`язків відповідача не входило ведення кадрової документації, юридичний аналіз та надання висновків щодо спірних ситуацій, пов`язаних з порушеннями працівниками трудової дисципліни. За ведення відповідної роботи несли відповідальність інші посадові/службові особи.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Савенок В.Г. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Представник позивача - адвокат Онацька О.В. заперечувала щодо доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, рішенням учасника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» №24 від 13 березня 2019 року виконання обов`язків директора товариства покладено на ОСОБА_1 , яка згідно із наказом від 14 березня 2019 року № 21-К з 14 березня 2019 року по 20 червня 2019 року приступила до тимчасового виконання обов`язків директора товариства /а.с. 9,10/.

Наказом тимчасово виконуючої обов`язки директора ОСОБА_1 № 39-К від 19 квітня 2019 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади помічника директора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» за п. 3 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку /а. с. 7,8/.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі №761/20961/19 визнано незаконними та скасовано наказ № 39-К від 19 квітня 2019 року про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника директора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді помічника директора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» з 23 квітня 2019 року

Стягнуто з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 квітня 2019 року по 25 лютого 2020 року у розмірі 210000, 00 грн /а.с. 30-35/.

На виконання постанови Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 761/20961/19, товариство 30 вересня 2020 року сплатило ОСОБА_2 210000, 00 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу /а.с. 36,37/.

Згідно з п. 8 ч.1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У ст. 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у п 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 ч.1 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ч.1 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

В силу ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

З наведених обставин вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року у справі №761/20961/19 встановлено факт незаконного звільнення працівника. Встановлений судом факт й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Отже, посадова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому було визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну товариству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18 та від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20, від 09 жовтня 2024 року у справі 394/438/22.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність її вини у завданні матеріальної шкоди товариству, а також про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівників несуть інші особи, оскільки відповідач тимчасово виконуючи обов`язки директора товариства, не була наділена повноваженнями ведення кадрової документації, юридичного аналізу та надання висновків щодо спірних ситуацій, пов`язаних з порушеннями працівниками трудової дисципліни. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 була обмежена у повноваженнях, як тимчасова виконуюча обов`язків директора ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг».

Щодо доводів апеляційної скарги в частині пропуску строку звернення позивача із даним позовом до суду, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Перебіг строку звернення позивача з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівника, розпочався з дня проведення підприємством належних виплат незаконно звільненому працівнику, тому з цього часу обраховується перебіг встановленого ч.3 ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Судом установлено, що розрахунок з незаконно звільненим працівником ОСОБА_2 було проведено ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» 30 вересня 2020 року.

Згідно з п. 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин, який скасовано з 24.00 год. 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року.

Суд зауважує, що якщо строк визначений ст. 233 КЗпП України почав перебіг під час дії карантину, то його тривалість буде складати кількість днів після закінчення карантину на визначений законом строк.

Як зазначено вище, з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, позивачем постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року виконано 30 вересня 2020 року, тобто у період дії карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211.

Карантин було скасовано 30 червня 2023 року, а з даним позовом позивач звернувся 19 лютого 2024 року.

Таким чином, позивач звернувся із даним позовом до суду в межах річного строку, встановленого ст.233 КЗпП України, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності до вимог позивача.

Таким чином, апеляційний суд, враховуючи, що відповідач не довела належним чином обставини, на які вона посилалась в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи. Тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, понесені відповідачем судові витрати при зверненні з апеляційної скаргою компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 19 грудня 2024 року.