Справа № 372/295/24
Провадження № 2-821/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2024 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Тиханського О.Б.,

за участю секретаря Бойко В.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Клєвцової Н.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа Виконавчий комітет Обухівської міської ради як орган опіки та піклування,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, в якій зазначає, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.05.2017. Від шлюбу з відповідачкою мають спільну неповнолітню дитину - сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя між ними не склалося, зберегти шлюб не можливо, оскільки спільне господарство ними не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені, також вони проживають окремо. В зв`язку з цим, позивач просить шлюб розірвати. Крім цього, в грудні 2023 року відповідач повідомила позивача про свій намір виїхати за межі України через небезпеку обстрілів та не проти, щоб спільний син залишився проживати з позивачем. В зв`яжу з цим, просить визначити місце проживання сина з ним за адресою його проживання.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, додатково зазначив, що син проживає разом з позивачем. Рішенням органу опіки та піклування визначено місце проживання дитини разом з позивачем, відповідач з ними не проживає, її місце знаходження не відоме. В зв`язку з цим, просить задовольнити позов в повному обсязі. Проти заочного розгляду не заперечує.

Відповідач, яка викликалась в судове засідання за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання повторно не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі. Не заперечує щодо розірвання шлюбу та заперечує щодо визначення місця проживання дитини, оскільки на даний час проживає в Німеччині, проте планує приїхати в Україну та вирішити питання про проживання дитини разом з нею.

Представник третьої особи, в судовому засіданні наданий висновок про визначення місця проживання дитини разом з батьком підтримала та просила позов в цій частині задовольнити.

Заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи, перевіривши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 20.05.2017 було укладено шлюб та взято спільне прізвище ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 20.05.2017, актовий запис 119.

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина - син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 від 28.08.2020, актовий запис №184.

Спільне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння, та довіри, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки, з ведення спільного господарства.

Зберегти шлюб не можливо, оскільки, з пояснень позивача, спільне господарство сторонами не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені, втрачені всі фізичні та духовні зв`язки, також сторони проживають окремо.

Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах.

Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З огляду на зміст наведених норм матеріального права та враховуючи зібрані у справі докази суд приходить до висновку, що відносини, які склалися між подружжям, вказують на те, що їх подальше спільне проживання є неможливим, а тому надання строку на примирення суд вважає недоцільним. А тому, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи відсутність заяви позивача судові витрати слід залишити за ним.

Враховуючи відсутність заяви відповідачки, її прізвище слід залишити без змін - ОСОБА_4

Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступних висновків.

Так, як встановлено в судовому засіданні, сторони мають спільну дитину, сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані в АДРЕСА_1 .

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Обухівської міської ради від 08.02.2024 № 60, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням згоди матері дитини.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від 26.01.2024, зазначено, що мати ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_3 та сином ОСОБА_5 не проживає.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи позовну вимогу про визначення місця проживання дитини, суд враховує, що доказів перебування відповідача за межами України протягом тривалого часу суду не було надано. Щодо акту обстеження акту житлово-побутових умов, де зазначено, що відповідач не проживає разом з дитиною, то суд зазначає, що у даному акті вказано, що відповідач проживає у своїх батьків у місті Обухів. Разом з тим, суду не було надано доказів, на підставі яких даних у акті було встановлено не проживання відповідача за даною адресою.

Також враховуючи вік дитини, позицію відповідача, суд приходить до висновку, що визначення проживання дитини разом з відповідачем не буде відповідати інтересам дитини.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,13,19,23,28,81,263-265,274 ЦПК України, відповідно до ст.ст. 19,141,153,157,159 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа Виконавчий комітет Обухівської міської ради як орган опіки та піклування - задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 20.05.2017 Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №119 - розірвати.

В задоволенні позову в частині визначення місця проживання дитини - відмовити.

Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставляння відмітки в актовому записі про шлюб.

Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 21.05.2024.

Суддя О.Б. Тиханський