Єдиний унікальний номер судової справи: 490/22/22
Провадження № 22-ц/812/1776/24 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.

із секретарем судового засідання - Травкіної В.Р.,

за участю: представника відповідача - Нофенко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2024 року, ухваленого під головуванням судді - Чулупа О.С. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до держава України в особі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держава України в особі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області про стягнення моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 26 листопада 2021 року заступник начальника слідчого управління ГУНП в Миколаївській області Воловик Павло та слідчий Ліснічук Віра отримавши від нього заяви про вчинення кримінальних правопорушень і скарги на службову бездіяльність слідчого відділу Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області Соловей Олени не виконали положення ч.1 ст. 214 ч.1, 2 ст. 55 КПК України, а саме не внесли відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не розпочали розслідування не надали заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, не вручили пам`ятку про права потерпілого внаслідок чого були обмежені його права.

Також зазначає, що у такий спосіб його як громадянина було позбавлено прав потерпілого на захист судом від протиправних посягань на його права і свободи, проголошені та гарантовані статтею 55 Конституцією України. Вказаними діями завдано моральної шкоди, оскільки внаслідок незаконного обмеження його прав, позивач не мав можливості вести звичайний спосіб життя, погіршились його відносини з оточуючими, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, замикання в собі, фіксованість на негативних переживаннях, невпевненість у собі.

Посилаючись на викладене та на статті 1-16, 23, 1167, 1172, 1174, 1191 ЦК України та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства прокуратури і суду», позивач просив стягнути з держави на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 248 100 грн.

Представник Головного управління національної поліції в Миколаївській області надав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивачем не надано жодного доказу психічного чи фізичного впливу з боку відповідачів, а також жодного доказу, які б свідчили про протиправність їхніх дій чи бездіяльності. Крім того, вказує на те, що саме по собі твердження ОСОБА_1 про бездіяльність відповідачів у незабезпеченні йому ефективного захисту за його заявами не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового слідства.

У відзиві на позов, представник Головного управління Держаної казначейської служби в Миколаївській області, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження спричиненої моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та на думку позивача, завданою шкодою, а також не доведена вина відповідачів. До того ж, позивачем жодним чином не обґрунтовано розмір моральної шкоди.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, що в нього були негативні емоції внаслідок дій відповідача, зокрема, коли вони були, в який період часу, в чому саме вони полягали, а також того, що його негативні емоції досягли рівня, які заподіюють моральну шкоду. Також позивачем не доведено належними доказами причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою моральною шкодою. Також не надано до позовної заяви жодного доказу на підтвердження своєї позиції та тверджень, а висновки зроблені з власних суб`єктивних міркувань, що вказує на недоведеність та необґрунтованість його доводів та позовної заяви в цілому. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів обставин, вказаних позивачем у позові про спричинення йому моральних страждань саме діями (бездіяльністю) керівника та слідчого ГУ НП в Миколаївській області. Позивачем не доведено та не надано доказів того, що йому завдано моральної шкоди працівниками СУ ГУНП в Миколаївській області, а також доказів того, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання ними покладених на них службових обов`язків.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги, те, що протягом 3-х років слідчі органу поліції порушують і обмежують його конституційні права на захист судом і будь-яким не забороненим законом способом від протиправних посягань на права та інтереси, свободи людини і громадянина. Зазначає, що діючи умисно, як пособники, зловживаючи своїм службовим становищем уповноважені службові і посадові особи ГУНП в Миколаївській області не виконали свої службові і процесуальні і обов`язки, завдання кримінального провадження і поліції, незаконно не внесли відомості за заявами потерпілого до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не повідомили нікому про підозру, порушили Закон України, обмежили права громадянина на захист судом та права людини на ефективний засіб правового захисту, у зв`язку з чим строк досудового слідства перевищений у 17 разів. Вказує на те, що під час розгляду справи судом встановлена протиправність, незаконність дій органів державної влади щодо нього і незаконність вчинених дій підтверджується яка наявними у відповідача - ГУНП в Миколаївській області документами (клопотанням з резолюціями) так і відсутністю певних документів - Пам`ятки про права потерпілого, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, постанови про прийняття досудового розслідування слідчим тощо. Також звертає увагу на висновки Верховного Суду у справі №201/7621/17 від 04 листопада 2020 року про те, що тяганина під час досудового розслідування є підставою для стягнення моральної шкоди на користь потерпілого.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУНП у Миколаївській області просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що позивач не маючи жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, фактично обґрунтовував свої позовні вимоги припущенням, шо під час здійснення слідства в межах кримінального провадження №0001461 слідчими було здійснено ряд порушень його прав. Вказує на те, що само по собі твердження позивача про вину відповідачів у незабезпеченні йому ефективного захисту за його заявами не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового слідства, бо позивач є потерпілим, а не обвинуваченим чи підозрюваним та до нього не застосувалися примусові заходи кримінального провадження, з якими закон пов`язує можливість виникнення деліктної відповідальності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області посилаючись на те, що відповідачем не надано належних доказів у підтвердження спричиненої йому моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок (фактом невиконання керівником досудового розслідування своїх службових обов`язків) між діями відповідачів та на думку ОСОБА_1 , завданою шкодою, а також на не доведеність вини відповідачів, не обґрунтування розміру моральної шкоди, просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін. Крім того, вказує на те, що не додано ніяких документів, які б свідчили про те, що саме невиконання службовими і посадовими особами правоохоронного органу виконавчої влади обов`язків щодо не вручення пам`ятки про права потерпілого, не визначення слідчого для здійснення досудового слідства службових злочинів, не внесення до єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, спричиняло негативні зміни у стані здоров`я, позивачу.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача - ГУНП у Миколаївській області - Нофенко М.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, 19 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області із заявою про вчинене ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбачене ч.2, 4 ст.190 КК України. У заяві ОСОБА_1 зазначав, що 18 жовтня 2018 року в денний час в офісному приміщенні приватного підприємства «Вега-Груп» по вул. Морехідна, буд.14 в м. Миколаєві, ОСОБА_2 , місце проживання якого в даний час невідоме, заволодів належними йому грошовими коштами в сумі 2 045 712 шляхом обміну і зловживання довірою під виглядом продажу майнових прав неіснуючого об`єкта нерухомого майна, що пов`язані з виникненням у майбутньому прав володіння, користування та розпорядження частиною площі багатоквартирного житлового будинку із вбудованими приміщеннями в 156,40 кв.м., який знаходиться за будівельною адресою: АДРЕСА_1 (об`єкт нерухомості), запланований термін завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта нерухомості - IV квартал 2019 року (а.с.5).

23 жовтня 2021 року за вказаною заявою СВ Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області внесено відомості до ЄРДР №0001461 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України (а.с.14).

19 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника відділення поліції № 1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області А. Донець про вчинення злочину передбаченого ч. 2, 4 ст.189 КК України (а.с 6).

31 жовтня 2021 року Василенко звернувся до начальника ГУНП в Миколаївській області Шайхета С. та начальника СУ ГУНП в Миколаївській області Усманова Р. із заявою про приховування територіальними органами поліції тяжких злочинів, вчинених на території Миколаївській області в якій просив: 1) внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення щодо нього кримінального правопорушення передбаченого КК України ( ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 367, ч. 1 ст. 396 КК України); визначити підслідність і скерувати його заяву про цей злочин до належного органу досудового розслідування для його здійснення; 2) внести у Єдиний реєстр досудових розслідувань відомості з його заяв про вчинення щодо нього кримінальних правопорушень; 3)вручити йому пам`ятку про права потерпілого від вищезазначених злочинів; 4) надати йому витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; 5) визначити підслідність і скерувати його заяву про ці злочини до належного органу досудового розслідування для його здійснення. (а. с. 9-12).

07 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ГУНП в Миколаївській області, в якій просив внести в ЄРДР відомості з надісланих ним заяв про вчинені щодо нього тяжкі і нетяжкі злочини, вручити йому пам`ятки про права потерпілого, надати витяги з ЄРДР, визначити слідчих для здійснення досудового слідства і дізнання, у двомісячний строк здійснити збирання доказів і доказування, повідомити про підозру, передати обвинувальний акт прокурору для затвердження і подання в суд.

Крім того, у вказаній вище заяві заявник просив за фактами не виконання вимог Закону України від 13 квітня 2012 року № 4651-VI, наказу Офісу Генерального прокурора № 289 від 30.06.2020 року, приховування від реєстрації в ЄРДР відомостей з його заяв про вчиненні злочини, від розслідування тяжких злочинів, власним наказом створити дисциплінарну комісію, до складу якої ввести представників громадськості, провести у встановлені Законом України строки і порядку службові розслідування, за результатами якого притягнути винних до дисциплінарної відповідальності. (а.с. 4).

10 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника відділення поліції № 1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області Донець А. про вчинення злочину передбаченого ч. 3 ст. 355 КК України, в якій просив керівника органу досудового розслідування прийняти на невідкладно зареєструвати цю заяву про вчинення злочину, вручити йому пам`ятку про його права потерпілого. Визначити слідчого для здійснення досудового розслідування. Також просив слідчого внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, надати йому витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, повідомлення про початок досудового розслідування, розпочати за цією заявою про вчинення злочину досудове розслідування, повідомити про підозру, здійснити збирання доказів і доказування, скласти і передати прокурору обвинувальний акт, а також повідомити його письмово про початок кримінального провадження та закінчення досудового розслідування злочину (а.с.7).

16 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області, заступника начальника Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області С. Бєліченко, слідчого Соловей О.А. у якій зазначив, що 19 жовтня 2021 року ним було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2,4 ст.190 КК України, проте у витягу з ЄРДР була зазначена кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 190 КК України. Заявник повідомив, що ухвалою слідчого судді від 05 листопада 2021 року було зобов`язано уповноважених осіб МРУП ГУНП в Миколаївській області внести в ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення викладені в заяві ОСОБА_1 від 19 жовтня 2021 року, а відтак ОСОБА_1 просив здійснити редагування відомостей в ЄРДР, внести до ЄРДР відомості з його заяви про вчинені злочини за ознаками ч.2 і 4 ст. 190 КК України, в тому числі, про розмір майнової шкоди в сумі 2 045 712 грн, надати йому витяг з ЄРДР з відредагованими відомостями, пам`ятку про права потерпілого. Відомості про процесуального керівника у цьому провадженні (а.с. 3)

26 листопада 2021 року слідчим управлінням ГУНП в Миколаївській області на адресу ОСОБА_1 надіслано лист, в якому останньому повідомлено про те, що розглянуто його заяви про вчинення кримінальних правопорушень передбачених ст. 189, 190 КК України. 18 грудня 2020 року за результатами розгляду заяви СВ Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області розпочато кримінальне провадження №0001461 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні доручено слідчому СВ Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 . Також було повідомлено, що досудове розслідування кримінального провадження триває. Заявнику ОСОБА_1 направлено витяг з ЄРДР № 0001461 (а.с.13).

З наданої відповідачем довідки слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області станом на 21 квітня 2023 року досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0001461 триває. Крім того, у вказаній довідці зазначено відомості про виконані дії слідчими СВ Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області у ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження (а.с.33-36).

Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0001461 від 23 жовтня 2021 року внесено відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 22 жовтня 2021 року за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.4 ст.190 КК України, а також міститься вказівка про внесення відомостей до ЄРДР за заявами ОСОБА_1 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.4 ст.189, ч.3 ст.355, за ч.2, 4 ст.358, ч.2 ст.366 КК України (а.с.142-145).

З лютого 2022 року ОСОБА_1 під час здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні №0001461 мав процесуальний статус - потерпілого (а.с. 141).

Постановою Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 31 травня 2024 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001461 від 23 жовтня 2021 року за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.2, ч.4 ст.190, ч.1 ст.189, ч.3 ст. 355, ч.1 ст.358, ч.1, ч.2ст.366 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.146-161).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року в справі № 686/5244/21 (провадження № 61-14316св21) зазначено, що: «правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги.

Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Незгода з процесуальними рішеннями у кримінальному провадженні, які оскаржено в порядку, передбаченому КПК України, та скасування цих рішень в судовому порядку не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди».

Подібні за змістом висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20), від 12 лютого 2024 року у справі № 757/4970/22-ц (провадження № 61-1781св23), від 18 вересня 2024 року у справі № 757/63852/21 (провадження № 61-336св24).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року у справі № 463/1698/21 (провадження №61-9237св23) зроблено висновок, що «правовою підставою для відшкодування шкоди є не лише сам факт скасування процесуальних рішень, прийнятих прокурором або судом, а встановлення протиправності та систематичної бездіяльності слідчих або посадових осіб органів прокуратури, надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні та спричинених у зв`язку із цим негативних наслідків для позивачки. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк. Така правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2017 року у справі № 12-1393а17 і постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18 (800/426/17) та від 27 лютого 2020 року у справі № 800/304/17».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Як на підставу задоволення своїх вимог ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок несвоєчасного внесення слідчими Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявами, ненадання витягів з ЄРДР та не вручення пам`ятки про права потерпілого, були порушені його конституційні права, що спричинило йому моральну шкоду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди внаслідок несвоєчасного внесення слідчими Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявами, ненадання витягів з ЄРДР та не вручення пам`ятки про права потерпілого, причинний зв`язок між діями слідчого поліції та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався.

Встановивши, що позивач не надав достатні та допустимі докази на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями посадових осіб Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області та ГУНП в Миколаївській області, суд першої інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Також, колегія зазначає, що ухвала слідчого судді про задоволення скарг ОСОБА_1 на бездіяльність та постанова прокурора Окружної прокуратури м. Миколаєва свідчить про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого і не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, які викладені в постановах від 24 березня 2020 року (справа №818/607/17), від 20 жовтня 2020 року (справа №610/3221/19-ц) та від 04 листопада 2020 року (справа №201/7621/17), є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у цій справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 20 грудня 2024 року.