СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ідентифікаційний код 02886143
Справа №547/507/24
Провадження №2/547/237/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року с-ще Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка,

за участі секретаря судового засідання О.О.Харченко,

позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 Семенівського районного суду Полтавської області, за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , про усунення від права на спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 про усунення її від спадкування за законом спадщини, яка відкрилася після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що спадкодавець ОСОБА_5 часто хворів, останні роки не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги. Доглядом за спадкодавцем займався позивач ОСОБА_1 і його мати ОСОБА_2 . Відповідачка ОСОБА_3 , яка є дочкою спадкодавця ОСОБА_5 , знала про безпорадний стан свого батька, із 2020 року вона проживає у Росії. Відтоді в Україну не приїжджала, будь-якої допомоги батькові не надавала, хоча мала таку можливість. Ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків характеризується умисною формою вини.

Під час відкриття провадження у справі суд залучив до участі у справі третіх осіб. Упродовж підготовчих судових засідань і судових засідань з розгляду справи по суті суд неодноразово визнавав обов`язковою явку у судове засідання позивача, однак він у підготовчі і у судові судові засідання не з`являвся; надавав заяви про розгляд справи за його відсутності і підтримання позову. Позивач з`явився лише у судове засідання 20.12.2024.

20.12.2024 позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав повністю. Наголосив, що відобразив усі підстави і обставини у позовній заяві. Частка спадщини, яка належить відповідачці, "зависне" оскільки вона давно виїхала у Росію і не має наміру повертатися в Україну. Стверджує, що має копію її російського паспорта, яку вона залишила коли востаннє була в Україні. Нотаріус відмовив позивачеві у складенні документів на будинок який позивач має намір успадкувати.

Третя особа ОСОБА_2 позов підтримує, оскільки без цього її син не може оформити на своє ім`я спадщину. ОСОБА_2 зверталася до нотаріуса за оформленням будинку на ім`я сина (позивача), але нотаріус відмовила у цьому через те, що спадкоємцем також є відповідачка ОСОБА_3 .

Третя особа ОСОБА_4 просив розглядати справу за його відсутності, позов підтримує.

Відповідачка ОСОБА_3 відсутня за зареєстрованим місцем проживання і не отримує судові повістки.

Ураховуючи зазначене, через повторну неявку у судове засідання відповідачки (11.11.2024 і 20.12.2024), відповідно до чч. 1, 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Вивчивши письмову заяву позивача по суті справи (позовну заяву), вислухавши учасників справи, які взяли участь у судовому засіданні. надані судові дані і докази, суд встановив таке.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК). Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на позивача.

Посилання на якусь обставину не зумовлює обов`язку суду визнати її такою що існує навіть у разі відсутності заперечень щодо цього з боку іншої сторони.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2, ст. 89 ЦПК).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК).

Відповідно до копії свідоцтва про народження відповідачка ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_5 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Худоліївка Семенівського району Полтавської області.

Згідно довідки ЦНАП Семенівської селищної ради № 911 від 04.03.2024 ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент смерті був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , разом із ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_6 .

Доказів будь-яких родинних відносин вказаних осіб між собою, окрім спадкодавця ОСОБА_5 і відповідачки ОСОБА_3 (батька і дочки) судові не надано.

Приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області М.І.Литвин листом від 29.03.2024 № 29/01-16 повідомила ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (позивачеві і третім особам) що усі особи, які були зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 на час смерті спадкодавця ОСОБА_5 вважаються таким, що прийняли його спадщину. Згідно відомостей Спадкового реєстру спадкова справа на майно ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась, а, отже, і заяв про відмову чи прийняття спадщини не надходило. Та обставина, що ОСОБА_3 за вашим твердженням, досить тривалий час не проживає за вказаною адресою і не має наміру приймати спадщину батька, не може бути прийнята до уваги як причина її виключення з переліку осіб, які прийняли спадщину.

Жодних інших даних чи доказів, окрім зазначених вище, позивач судові не надав.

Суд наголошує, що спадкова справа щодо спадщини ОСОБА_5 не заведена. Жодна особа не подала нотаріусу заяву про прийняття його спадщини чи про видачу свідоцтва про право на спадщину. Лише у межах заведеної спадкової справи нотаріус може встановлювати коло спадкоємців та підстави спадкоємства щодо спадщини ОСОБА_5 . Нотаріус не відмовляв позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину на весь чи на частку будинку чим є виключно постанова по відмову у вчиненні нотаріально дії.

Перебування відповідачки ОСОБА_3 у Росії не доведено. Якщо навіть і припустити, що вона проживає у Росії, то слід зважати на те, що через збройну агресію Росії проти України між країнами повністю припинено транспортне сполучення, банківські операції, поштовий і телефонний зв`язок тощо, що унеможливлює звичайний зв`язок між жителями України і Росії і перетин спільного державного кордону.

За обставин цієї справи зі спадкодавцем було зареєстровано ще три особи, які беруть участі у цій справі: позивач і дві третіх особи.

Відповідно до чч. 3, 5 ст. 1224 Цивільного кодексу України (далі ЦК) не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі СК). Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до ст. 202 СК повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Зазначені положення ЦК і СК означають, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Таким чином, при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця необхідно враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Під час вирішення спору про усунення від права на спадкування відповідно до положень ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин, а саме фактів: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги за можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво; потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Тлумачення ч. 5 ст. 1224 ЦК свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Крім того, при розгляді такої справи судам належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги саме від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому відповідно до ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Аналогічні висновки вказані у постановах Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 233/6868/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 753/21722/13-ц, від 18.07.2018 у справі № 390/1635/15-ц, від 22.10.2018 у справі № 644/7044/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 589/3209/16-ц, від 13.06.2019 у справі № 759/8115/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 390/1635/15-ц.

Суд повторює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях чи лише на відображенні окремих обставин у тексті позовної заяви.

Відтак у справі позивачем не доведено і судом не встановлено жодної із вказаних обставин, які б слугували підставою для усунення відповідачки від спадкування спадщини її батька: свідоме ухилення від надання допомоги спадкодавцю при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця у допомозі саме відповідачки, можливість надання допомоги та обізнаність про її потребування тощо. Тому суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову сплачений позивачем судовий збір 1211,20 грн покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-5, 10-13, 48, 49, 76-83, 89, 141, 142, 174, 206, 209, 211, 223, 258, 259, 264, 265, 272, 273, 281-284, 351, 352, 354, 355 ЦПК, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку учасниками справи до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складене 23.12.2024.

Суддя В.Ф.Харченко