Справа № 357/9034/24
Провадження № 2/357/3798/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Бондаренко О.В., за участю секретаря судового засідання Каплічної Ж.А., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

26.06.2024 представник позивача, адвокат Лебедовська Людмила Юріївна, звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», мотивуючи тим, що 18.08.2005 шляхом безкоштовної приватизації виконкомом Білоцерківської міської ради на праві спільної часткової власності була надана квартира АДРЕСА_1 , співвласниками якої є ОСОБА_1 (позивач) - 1/3 частина квартири, ОСОБА_4 - 1/3 частина квартири та ОСОБА_3 - 1/3 частина квартири. Квартира складається з трьох житлових кімнат розміром 18,0 кв.м., 10,6 кв.м., 10,6 кв.м., загальна площа квартири становить 55,8 кв.м., підсобні приміщення коридор 3,0 та 2,3 кв.м., ванна 2,8 кв.м., кухня 6,1 кв.м., кладова 0,9 та 0,7 кв.м., балкон 0,8 кв.м. Технічний паспорт та квартирний план вищезазначеного домоволодіння за вищезазначеною адресою знаходиться у відповідачів. Власник належної на праві приватної власності частини квартири має право користуватися, розпоряджатися та володіти своїм нерухомим майном. У вказаній квартирі зареєстровані позивач, однак проживає лише ОСОБА_2 з сім`єю, а ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживає і не зареєстрована. Позивач проживає з сім`єю на орендованій квартирі, але на даний час має скрутне матеріальне становище і має намір та бажання проживати у належній йому 1/3 частки квартири. Так, сім`я позивача складається з дружини ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має особливі потреби, знижена активність розумових процесів, має діагноз дитячий аутизм, перебуває на обліку у невролога, потребує постійного лікування та корекції за станом здоров`я. Постійна зміна орендованих квартир негативно впливає на розвиток дитини. Маючи на праві власності 1/3 частину квартири позивач змушений проживати в інших орендованих квартирах. На неодноразові звернення до відповідачів, щоб надали ключі та виділили йому одну кімнату для проживання, відповідачі відмовляють та до квартири не пускають. На теперішній час відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні ним власним майном, а іншого житла у власності позивач не має. В позасудовому порядку відповідачі відмовляється врегулювати спір, а тому позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. На сьогоднішній день ОСОБА_2 , яка мешкає в квартирі разом зі своєю сім`єю, не бажає надати позивачу ключі від квартири, а також перешкоджає йому користуватися даною квартирою, пояснюючи свою відмову тим, що він в даній квартирі не проживає і не має права там знаходитись та самостійно заходити до квартири. Позивач вважає, що його права, як власника частини кварти грубо порушені відповідачами та можуть бути поновленні лише за рішенням суду шляхом усунення перешкод у користуванні його власністю шляхом вселення його до спірної квартири. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2024 (справа № 357/11860/23,суддя Орєхов О.І.) стягнуто з позивача та відповідачів на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» суму боргу за надані послуги, відповідно до своєї частки у спільному майні, з кожного співвласника по 22921,37 грн. Позивач свою частку заборгованості сплатив у повному обсязі, однак він дізнався про дане судове рішення лише на стадії його виконання, коли заблокували його банківську картку, яка є соціальною карткою для виплат та єдиним його джерелом доходу. З вищезазначеного рішення позивачу стало відомо, що відповідачі не сплачували за опалення з 2017 року. Між позивачем та відповідачами постійно виникають суперечки і непорозуміння з приводу проживання та користування квартирою. Відповідачі своєю поведінкою зробили неспроможні та жахливі умови спільного проживання через те, що він бажає користуватися усією квартирою. Дана поведінка відповідачів направлена на виживання та в подальшому позбавлення позивача права володіти та користуватися квартирою. Мирно вирішити питання не вдається. Також, внаслідок довготривалого конфлікту з відповідачами, яке виявилося, що останні не визнають право власності на квартиру позивача, чинять йому перепони щодо вселення та проживання, а також не сплачують комунальні послуги за використанні ними послуги та судові справи про стягнення заборгованості за послуги, якими позивач не користувався, але змушений оплачувати, як співвласник, він зазнав моральних та психологічних страждань, так як більше року не має стабільної роботи, потреби сина на лікування значно зросли, а він немає можливості проживати у власній квартирі. Із урахуванням ступеню моральних страждань, вважає розмір моральної шкоди, яку відповідачі мають відшкодувати позивачу становить 25000 грн. Тому, просила: 1) усунути перешкоди в користуванні частиною квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 надати позивачу ОСОБА_1 ключі від квартири; 2) встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками: кімнату площею - 10,6 кв.м. та кладову 0,7 кв.м. виділити в користування позивачу, ОСОБА_1 ; кімнати площею - 18,0 кв.м. з балконом, кімнату площею - 10,6 кв.м., кладову 0.9 кв.м. залишити в користування відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , підсобні приміщення коридор 3,0 та 2,3 кв.м., ванна 2,8 кв.м., кухня 6,1 кв.м., балкон 0,8 кв.м. залишити в загальному (спільному) користуванні; 3) зобов`язати відповідачів не порушувати правила користування жилими приміщеннями та не перешкоджати позивачу у користуванні квартирою, яка належить їм на праві спільної часткової власності в рівних долях; 4) стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн. Також, просила стягнути з відповідачів на користь позивача, понесені витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 10 000,00 грн та судовий збір.

29.07.2024, після усунення позивачем недоліків позовної заяви, судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.09.2024 09:30 год.

04.09.2024 представник відповідача - ОСОБА_2 , адвокат Федоркін Андрій Володимирович, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вимоги у позові є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам Закону, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не можуть бути задоволені судом за наступних підстав. По-перше, в позовній заяві позивачем зазначено, що він має на праві власності 1/3 частину квартири і також має право, як співвласник, користуватися вказаною квартирою, однак потрапити до власного житла він не має можливості, відповідачі не бажають давати ключі для вселення, чим порушують його право на володіння, користування та розпорядження частиною квартири. Однак дані твердження позивача не відповідають дійсності та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, ним не доведено факт спричинення відповідачем будь - яких перешкод у користуванні квартирою. Не надано будь - яких доказів спроби позивача врегулювати спір в позасудовому порядку. Факт проживання в спірній квартирі відповідачів, які являються співвласниками, не є достатнім для встановлення факту порушення права власності позивача на майно. Інших доказів, які б підтверджували те, що через дії відповідачів позивач не має можливості належним чином здійснювати право власності суду надано не було і позивачем не було доведено наявності перешкод у користуванні своєю власністю, а тому суд має відмовити у задоволенні позову в цій частині. По-друге, в позовній заяві позивачем зазначено, що у зв`язку з тим, що у ного та відповідачів виникають конфлікти та непорозуміння стосовно оплати комунальних послуг за квартиру, позивач не має достатніх коштів для сплати послуг у повній мірі, а відповідачі відмовляються сплачувати послуги за опалення, квартплату та за користування інших послуг, чим наносять йому майнову шкоду. Посилаючись на дану обставину, позивачем не було доведено належними доказами зв`язок між несплатою співвласниками комунальних послуг та заявленими ним позовними вимогами щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, визначення порядку користування житловим приміщенням. Щодо твердження позивача про те, що відповідачі відмовляються сплачувати послуги за опалення, квартплату та за користування інших послуг, чим наносять позивачу шкоду зазначає, що згідно квитанцій про сплату та довідок наданих до відзиву заборгованість за послуги з теплопостачання відсутня. Крім того, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування. Таким чином, якщо відповідач має у власності частину квартири, то в такому випадку стягнення з нього всієї суми буде неправомірним. Не встановлено, що між співвласниками досягнуто домовленості щодо утримання квартири і визначено уповноваженого власника квартири. Крім того, не проживання відповідача у квартирі, яка належить йому на праві спільної часткової власності, не звільняє від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг, які були надані позивачем. Потретє, в позовній заяві позивачем зазначено, що внаслідок довготривалого конфлікту з відповідачами, яке виявилося, що останні не визнають право власності на квартиру позивача, чинять йому перепони щодо вселення та проживання, а також не сплачують комунальні послуги за використані ними послуги та судові справи про стягнення заборгованості за послуги, якими позивач не користувався, але змушений оплачувати, як співвласник, позивач зазнав моральних та психологічних страждань, так як більше року не має стабільної роботи, потреби сина на лікування значно зросли, а він немає можливості проживати у власній квартирі. Із урахуванням ступеню моральних страждань, вважає розмір моральної шкоди, яку відповідачі має відшкодувати позивачу становить 25 000 грн, однак, дана вимога є безпідставною та необґрунтованою, позивачем не доведено взаємозв`язок між можливими неправомірними діями відповідачів та можливо отриманою ним моральною шкодою яка на його думку полягає в моральних та психологічних стражданнях. Правових підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди не вбачається, оскільки позивачем не було надано жодних доказів на обґрунтування заявленої вимоги, як і не надано доказів розрахунку розміру заподіяної моральної шкоди. По-четверте, позивач ставить вимогу про користування квартирою, обґрунтовуючи це також тим, що сім`я позивача складається з дружини ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має особливі потреби, знижена активність розумових процесів, має діагноз дитячий аутизм, перебуває на обліку у невролога, потребує постійного лікування та корекції за станом здоров`я. Однак суду необхідно також врахувати, що відповідачка ОСОБА_2 є багатодітною мамою та з нею в квартирі проживають її діти: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . За наведених обставин, з огляду на відсутність у сторін спору щодо користування спільною власністю, відсутні підстави у задоволенні вимоги про встановлення порядку користуванні майном. Тому, просив відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі

09.09.2024 представник позивача, адвокат Лебедовська Людмила Юріївна, подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що відповідач у відзиві наголошує, що позивачем не доведено факт спричинення відповідачем будь яких перешкод у користуванні спірною квартирою та не надано до суду відповідних доказів. Натомість, позивач зазначав, що неодноразово звертався до поліції, але реальної допомоги та відповіді правоохоронні органи не надали, обмежилися рекомендаціями звернення до суду. Але зусиллями сторони позивача були вжиті заходи та зареєстрована заява до поліції щодо неможливості потрапити до власного житла та про запобігання неправомірних дій, а також захисту порушених прав на проживання позивача у спірній квартирі та відновлення прав позивача. Право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Держава гарантує не тільки свободу придбання житла, але й можливість стабільного користування, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду (ст. 47 Конституція України). Щодо твердження відповідача про відсутність заборгованості за комунальні послуги по теплопостачанню, то оплата заборгованості була сплачена відповідачем лише 21.06.2024, під час виконання заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 12.02.2024, період заборгованості якої становить з 01.12.2017 по 01.08.2023, тобто майже 6 років відповідачі не сплачували надані послуги по теплопостачанню. Також, судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду від 22.01.2024 (справа № 357/15470/23, суддя Цуранов А.Ю.) з відповідача ОСОБА_3 на користь ТОВ «Київоблгаз Збут» було стягнуто заборгованість за спожитий природний газ в розмірі 2421,29 грн в період з 01.01.2022 по 30.04.2022. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (ч.2 ст. 386 ЦК України). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України та обґрунтувань позовних вимог дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Тому, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі

23.09.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, підготовче засідання було відкладено до 11.10.2024 11:00 год, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України для отримання стороною позивача додаткових доказів по справі

11.10.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_2 , про виклик та допит свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 , закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 11.11.2024 14:00 год.

11.11.2024 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, знято з допиту свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_10 та постановлено допитати свідка ОСОБА_13 та визнано явку відповідача ОСОБА_3 у судове засідання обов`язковою для дачі особистих пояснень по суті спору та надання оригіналу технічного паспорту на спірну квартиру, в зв`язку із чим судове засідання відкладено на 10.12.2024 14:30 год.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача, адвокат Лебедовська Людмила Юріївна, в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі з підстав зазначених у позові та відповіді на відзив та просила позов задовольнити у повному обсязі. Також, пояснила, що позивач є власником 1/3 частини квартири, в якій не жив з 2013 року, а орендував житло та жив у тещі. Наразі багато коштів йде на лікування сина, який хворіє на аутизм, а матеріальний стан позивача не дозволяє йому орендувати житло, тому він вирішив жити у спірній квартирі. Він звернувся до матері, а вона сказала звертатися до дочки, але остання на контакт не йде. Позивач звертався до поліції неодноразово, але вони рекомендували звертатися до суду.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. Також зазначила, що позивач жив у квартирі в період 2011-2012 років, тоді у нього народився син, а потім він переїхав жити до тітки його дружини. З квартири його ніхто не виганяв. Оскільки він добровільно виїхав з квартири, ключі у нього ніхто не забирав. Він у 2020 році звертався до матері з приводу проживання у квартирі, але вона сказала йому, що там живе вона із сім?єю. Приблизно у 2020-2021 роках вона замінила замок у квартирі, так як він зламався. Без визначення порядку користування квартирою, вона з матір`ю згодні йому заплатити 10000 доларів США, шляхом сплати помісячних платежів. Позивач зареєстрований у квартирі, але не може жити в ній, так як вона з ним не вживеться через важкі характери. В квартирі живе вона, чоловік та 3 дітей, мама живе з батьком в селі. У брата немає ключів від квартири і їх йому не давали.

Відповідачка - ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог, просила відмовити у задоволенні позову, надала до суду копію технічного паспорту на квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 . Також, пояснила, що вона у квартирі не живе 12 років, син жив у цій квартирі з дружиною у 2011 році, а потім він виїхав до тітки його дружини. Наразі він живе на орендованій квартирі на масиві Леваневського. Після того, як син виїхав, в квартиру заселилася дочка із сім?єю (3 дітей та чоловік). Конфліктів щодо вселення позивача до квартири не було, говорили з ним про компенсацію за його частку у квартирі, казали, що все вирішиться, коли зять повернеться з фронту. Вхідні двері у квартирі замінили 20 років тому, а замок замінили 4 роки тому, але позивач ключів не просив і не ставив питання про вселення. Фактів перешкоджання доступу до квартири не було. У неї є ключі від квартири, але вона неготова їх дати позивачу і не хоче, щоб йому виділяли кімнату для проживання. Син і його дружина конфліктні люди, їй погрожували, тому він не буде жити у квартирі. Між братом та сестрою теж конфліктні відносини.

Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Федоркін Андрій Володимирович, в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просив відмовити у його задоволенні.

Суд, заслухавши учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 20.10.2009 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , від даного шлюбу мають дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є законним представником ОСОБА_6 , як дитини з інвалідністю підгрупа А, з 27.01.1993 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але не проживає, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 13-16, 55) та не заперечується сторонами у справі.

Відповідачка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , являється матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з 12.05.2016 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджено матеріалами справи (а.с. 90) та визнається сторонами.

Відповідачка - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , являється донькою ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_1 , з 08.12.2010 по 29.03.2013 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14 , має посвідчення багатодітної матері та трьох малолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено матеріалами справи (а.с. 91, 103-106) та визнається сторонами.

Згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 18.08.2005, виданого Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква (а.с. 18), громадянам: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було надано у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 , по 1/3 частині кожному, що узгоджується з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.10,2005 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.06.2024 (а.с. 19, 2021, 160-161).

З витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громад №15.2-03/5141 від 29.02.2024 (а.с. 102) вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано 5 осіб: з 27.01.1993 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з 19.07.2011 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 16.10.2013 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та з 31.07.2023 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ..

12.02.2024 рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у справі №357/11860/23, було задоволено частково позов КПБМР «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» заборгованість за послуги постачання теплової енергії за період з 01.12.2017 по 01.08.2023 в розмірі 19293,25 гривень, суму на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 1989,82 гривень, три відсотки річних в розмірі 743,63 гривень за період з 01.12.2017 по 01.02.2022 та судові витрати в розмірі 897,67 гривень, загалом 22921,37 гривень, стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» заборгованість за послуги постачання теплової енергії за період з 01.12.2017 по 01.08.2023 в розмірі 19293,25 гривень, суму на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 1989,82 гривень, три відсотки річних в розмірі 743,63 гривень за період з 01.12.2017 по 01.02.2022 та судові витрати в розмірі 897,67 гривень, загалом 22921,37 гривень та стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» заборгованість за послуги постачання теплової енергії за період з 01.12.2017 по 01.08.2023 в розмірі 19293,25 гривень, суму на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 1989,82 гривень, три відсотки річних в розмірі 743,63 гривень за період з 01.12.2017 по 01.02.2022 та судові витрати в розмірі 897,67 гривень, загалом 22921,37 гривень (а.с. 56-71).

З довідки КП БМР №124 від 25.06.2024 (а.с. 107), вбачається, що по особовому рахунку № НОМЕР_2 , відкритому на ОСОБА_15 , ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за послуги теплопостачання згідно рішення суду від 12.02.2024 у справі №357/11860/23 відсутня.

Свідок ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) у судовому засіданні дала показання, що знає ОСОБА_2 , вони сусіди вже приблизно 10 років, їхні діти товаришують. ОСОБА_1 не знає та ніколи не бачила, за 10 років жодних конфліктів з приводу користування квартирою не було, поліцію не викликали. Власником квартири є мати ОСОБА_16 , вона її бачила, як та приїздила до доньки, але вона з нею не знайома.

Свідок ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ) у судовому засіданні дала показання, що знайома з ОСОБА_2 приблизно 10 років, ОСОБА_17 - мати ОСОБА_16 , бачила її зі спини, позивача не знає, про конфлікти між сторонами ніколи не чула, не бачила. Свідком таких обставин не була, також, не бачила, що приїздила НП. Хто є власником квартири не знає. Була один раз у відповідачки. Сторони усі у трьох є власниками квартири, про це їй сказала ОСОБА_18 . У квартирі АДРЕСА_6 чи 3 кімнати.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, позивач маючи на праві власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 має право користуватися нею для особистого проживання і проживання членів його сім`ї, та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідачі заперечуючи проти позову зазначили проте, що позивачем не доведено обставини, щодо вчинення перешкод у користуванні квартирою, що підтвердили лише показаннями свідків, а даних доказів недостатньо для встановлення судом відсутності обставин, які входять до предмету доказування.

Також, позивач, на підтвердження вимог щодо зобов`язання відповідачів не порушувати правила користування жилими приміщеннями та не перешкоджати йому у користуванні квартирою, яка належить їм на праві спільної часткової власності в рівних долях, до суду, окрім листа Білоцерківського районного управління поліції, отриманого після відкриття провадження у справі на його заяву від 06.09.2024, жодних доказів не надав.

Разом з тим, у судовому засіданні відповідачі категорично заперечили проти вселення позивача до квартири та щодо надання йому ключів від квартири, враховуючи, що при заміні замків вони не попередили співвласника про дану обставину, чим позбавили позивача на безперешкодне користування своїм майном.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо вселення ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 ключі від квартири, підлягають до задоволення.

Слід зазначити, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Так, квартира АДРЕСА_1 , яка є ізольованим помешканням у житловому будинку, призначеним та придатним для постійного проживання в ньому, є об`єктом права власності (ч.1 ст.382 ЦК України), вона має загальну площу з балконом 55,8 кв.м., житлову площу 39,2 кв.м., складається з трьох житлових кімнат: 18,0 кв.м., 10,6 кв.м., 10,6 кв.м, підсобних приміщень: кухні - 6,1 кв.м., ванної - 2,8 кв.м., коридору 3,0 та 2,3 кв.м., кладової 0,9 та 0,7 кв.м., балкону 0,8 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту на квартиру (а.с. 163-166).

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі №6-1500 цс15, від 18.03.2020 у справі № 405/3475/15-ц, від 12.08.2021 у справі № 644/5579/18, від 01.08.2022 у справі № 486/1271/20.

Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами), судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.

Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

А відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (зі змінами), якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності.

Згідно із ст. 47 ЖК України, норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу, а згідно ст. 50 даного Кодексу, при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом просив виділити йому кімнату (9) - площею - 10,6 кв.м. та кладову площею 0,7 кв.м. та виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кімнату (4) площею - 18,0 кв.м. з балконом площею 0,8 кв.м., кімнату (5) площею - 10,6 кв.м., кладову площею 0,9 кв.м., а підсобні приміщення: коридор площею 3,0 кв.м. та 2,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., кухню площею 6,1 кв.м. залишити в загальному (спільному) користуванні.

Оскільки між сторонами склались непорозуміння з приводу користування квартирою, суд вважає за необхідне встановити порядок користування квартирою враховуючи наступні обставини.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_17 у спірній квартирі не проживає вже тривалий час, квартирою користується у повному обсязі ОСОБА_2 разом із трьома дітьми однієї статі, а позивач іншого житлового приміщення на праві власності не має та має намір із членами його сім`ї (дружина та дитина) проживати у спірній квартирі.

Таким чином, ураховуючи зазначені правові норми, склад сім`ї сторін, наявність між ними родинних зв`язків, розмір житлової площі та наявність у квартирі трьох жилих кімнат, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині встановлення порядку користування спірною квартирою з урахуванням запропонованого позивачем варіанту.

Встановлюючи порядок користування спірним житлом та виділяючи у користування позивачу разом з членами його сім`ї окрему кімнату (9) - площею - 10,6 кв.м. та кладову площею 0,7 кв.м., відповідачам найбільшу за площею кімнату (4) - 18,0 кв.м. з балконом площею 0,8 кв.м. та кімнату (5) площею - 10,6 кв.м. і кладову площею 0,9 кв.м., а підсобні приміщення: коридор площею 3,0 кв.м. та 2,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., кухню площею 6,1 кв.м. залишивши у загальному (спільному) користуванні співвласників квартири, судом враховуються інтереси усіх осіб, які проживають у квартирі, а також осіб, які мають намір вселитись, адже такий порядок не призведе до погіршення житлових умов цих осіб, а також буде збережено цільове призначення квартири.

Відповідачі заперечуючи проти встановлення запропонованого позивачем порядку користування квартирою, за яким кожному із співвласників виділяється окрема ізольована кімната, не запропонували іншого варіанта користування спірним житлом та наявність підстав для встановлення іншого порядку користування квартирою, ніж встановлений судом відповідачі не довели.

Враховуючи даний порядок користування квартирою підлягає розподілу особовий рахунок для сплати комунальних послуг між співвласниками квартири, окремо особовий рахунок на ОСОБА_19 і ОСОБА_2 та особовий рахунок на ОСОБА_1 .

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3ст. 23 ЦК України).

У ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

П. 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

П. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995№ 4 визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач, на підтвердження понесеної моральної шкоди, посилається на те, що внаслідок довготривалого конфлікту з відповідачами, яке виявилося, у тому, що останні чинять йому перепони щодо вселення у квартиру, а також не сплачують комунальні послуги за використані ними житлово-комунальні послуги та наявність судових справ про стягнення заборгованості за послуги, якими позивач не користувався, але змушений оплачувати, як співвласник, позивач зазнав моральних та психологічних страждань, розмір яких визначає у 25000,00 грн, так як більше року не має стабільної роботи, потреби сина на лікування значно зросли, а він немає можливості проживати у власній квартирі.

Згідно із ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Отже, обов`язком відповідачів, як співвласників житлового приміщення є своєчасна оплата комунальних послуг, згідно затверджених в установленому порядку тарифів з дотриманням вимог законодавства, якими передбачено обов`язок сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а тому критично оцінює доводи позивача в даній частині, адже він, будучи співвласником вказаної квартири зобов`язаний брати участь у витратах, зокрема щодо сплати комунальних послуг, в межах своєї частики у справі власності, та мав можливість звернутися до відповідних організацій з питанням щодо розподілу особового рахунку для сплати ним особисто коштів з надані комунальні послуги.

Позивач не надав до суду жодних доказів заподіяння йому сильних душевних страждань незаконними діями відповідачів, зокрема, доказів погіршення його здоров`я, психологічно-емоційного стану або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної діяльності відповідачів, передбачених ст.23 ЦК України.

Також, позивач не надав належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди (моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру) та наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправною діяльністю заподіювачів шкоди, а також не обґрунтував, з чого позивач виходив при визначенні розміру заподіяної йому шкоди в розмірі 25000,00 грн, а тому суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дішов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі ст. 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду вказаного позову, суд приходить до висновку, про стягнення з ОСОБА_20 на користь держави судового збору в розмірі 1211,20 грн та стягнення з відповідачки ОСОБА_3 на користь держави судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. 41 Конституції, ст. 8, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 355, 356, 358, 369, 372, 373 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 76 82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 ), ОСОБА_3 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: відсутній у справі, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 ), про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди, задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 ключі від квартири.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласникам наступним чином:

- виділити ОСОБА_1 кімнату (9) - площею - 10,6 кв.м. та кладову площею 0,7 кв.м.;

- виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кімнату (4) площею - 18,0 кв.м. з балконом площею 0,8 кв.м., кімнату (5) площею - 10,6 кв.м., кладову площею 0,9 кв.м.;

- підсобні приміщення: коридор площею 3,0 кв.м. та 2,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,8 кв.м., кухню площею 6,1 кв.м. залишити в загальному (спільному) користуванні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн ( одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн ( одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.12.2024.

Суддя: О. В. Бондаренко