Справа 489/6029/17 Головуюча у 1-й інстанції Рум`янцева Н. О.
Провадження 22-ц/812/10/24 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Травкіною В. Р.,

за участю: представника позивача Білова А. Г.,

представниці відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Рум`янцевої Н. О. у приміщенні суду в місті Миколаєві о 10 год. 10 хв., із складенням його повного тексту, по справі

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_2

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

шляхом знесення самовільної будівлі

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом знесення самовільної будівлі, побудованою відповідачкою.

В обґрунтування пред`явленого позову вказував, що йому належить 67/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Власником 43/100 частин цього ж житлового будинку, адреса якого була змінена з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 , є відповідачка ОСОБА_4 ..

У 2007 році ОСОБА_4 разом з чоловіком своєї доньки ОСОБА_2 , на території земельної ділянки, що належить позивачу та з використанням стіни належного йому гаража, без його згоди і дозвільних документів, самовільно почали будівництво гаража. Для встановлення даху відповідачка врізала балки в стіну належного йому гаража, чим порушила конструкцію цієї споруди. Більше того, примикання гаражу відповідачки до гаража позивача призводить до неможливості обслуговування ним стіни свого гаража та проведення його своєчасного ремонту.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у користуванні належною йому власністю шляхом знесення самочинно побудованого нею гаражу літера «Г», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відзиву на позовну заяву відповідачкою не подано.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2018 року у справі призначено будівельно-технічну експертизу.

У жовтні 2018 року до суду надійшов висновок експерта №125-063, відповідно до якого встановлено, що будівля гаражу збудована самочинно та має 100% готовності. Під час його будівництва суміжна межа земельної ділянки АДРЕСА_1 порушена в її фасадній частині. При цьому з`ясувати чи використана задня частина гаражу, належного позивачу, та чи ця задня стіна є загальною із спірним гаражем не є можливим через відсутність доступу до земельної ділянки по АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10 грудня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалено про зобов`язання ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні власністю ОСОБА_3 шляхом знесення гаражу літ. «Г», розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Розподілено судові витрати.

У травні 2019 року ОСОБА_4 , діючи через свого представника, звернулась з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 5 червня 2019 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Ленінського районного суду від 10 грудня 2018 року скасоване, виконавчі листи видані по цій справі відкликано та призначено розгляд справи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2019 року замінено відповідачку ОСОБА_4 на її правонаступницю ОСОБА_2 , оскільки частину будинку, що виділено в окрему адресу, за якою побудована самовільна споруда гаражу, відповідачкою ОСОБА_4 подаровано своїй доньці ОСОБА_2 .

Відповідачкою ОСОБА_2 відзиву на позов ОСОБА_3 не подано.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалено про зобов`язання відповідачки ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_3 шляхом знесення самочинно зведеного гаражу літ «Г», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Розподілено судові витрати.

Ухвалюючи рішення місцевий суд, враховував висновки судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, вважав їх достатніми для визнання позовних вимог обґрунтованими і доведеними.

17 березня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 травня 2020 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду.

На заочне рішення суду відповідачкою ОСОБА_2 подана апеляційна скарга, у якій вона просила його скасувати, оскільки рішення постановлене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення суду про відмову в задоволенні позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість позовних вимог.

У скарзі зазначала про те, що справу було розглянуто за її відсутності та без належного її повідомлення, що є грубим порушенням норм процесуального права та обов`язковою підставою для скасування рішення.

Заявлені ОСОБА_3 у позові вимоги вже були предметом судового розгляду у 2013 році, за наслідками якого ОСОБА_3 відмовлено у знесенні незакінченого будівництвом гаражу, яке було розпочате попереднім співвласником будинку АДРЕСА_3 на підставі дозволу на проектування та будівництво гаражу на відведеній йому земельній ділянці до виділення цієї частини домоволодіння в окрему адресу. Тому спорів з приводу його будівництва між попередніми співвласниками, а потім суміжними власниками, не виникало. Внаслідок цього гараж літ. «Г» не є самочинно збудованою спорудою, хоча відноситься до них лише у зв`язку з відсутністю акту про введення його до експлуатації.

Після закінчення будівництва гаражу літ. «Г» складено звіт про проведення технічного обслуговування, яким підтверджено, що експлуатація гаражу, побудованого у 2017 році, є безпечною та надійною.

Між сторонами у цій справі раніше виникало декілька спорів, що розглядалися судами, за наслідками яких державні акти на право власності на суміжні земельні ділянки, видані на ім`я попередніх власників визнані недійсними та скасовані, і тому домоволодіння, як відповідача, так і позивача на сьогоднішній час розташовані на землях комунальної, а не приватної власності, внаслідок чого ОСОБА_3 є неналежним позивачем.

В той же час Миколаївську міську раду судом не залучено до участі у справі у якості третьої особи та помилково застосовано положення пункту 3.25 ДБН 360-92.

Сам спірний гараж не є побудованим на земельній ділянці позивача, оскільки зовнішня стіна іншого гаража, що належить позивачу, і є межею земельних ділянок.

При будівництві гаража літ. «Г» не було втручання в конструкцію гаража літ. «З». Тому вимоги позивача про її зобов`язання знести гараж літ. «Г» не ґрунтуються на доказах та не можуть бути застосовані, так як відсутні суттєві відхилення від проекту, а захист порушеного права шляхом знесення може використовуватися лише, як крайня міра і лише за умови вжиття усіх передбачених законодавством заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Оскільки позивачем до відповідачки ОСОБА_2 вимог про перебудову гаража літ. «Г» не пред`явлено, а відповідачкою такий варіант не розглянуто, то у суду не було законних підстав для її зобов`язання знести гараж.

Порушення прав позивача внаслідок забудови цього гаражу у судових засіданнях не доведено та відсутнє таке посилання і у судовому рішенні, при ухваленні якого суд керувався лише висновком експертизи, що не може вважатись належним доказом, оскільки дослідження виконане без участі відповідачки ОСОБА_2 та без доступу спеціаліста геодезиста і експерта на територію земельної ділянки відповідачки. Тому зазначала про наявність підстав для проведення повторної будівельно- технічної та земельно-технічної експертизи через те, що земельна ділянки двічі збільшувалась у розмірі, і це могло призвести до того, що частина гаража літ. «Г» знаходиться на земельній ділянці позивача, як це вказано у висновку експерта.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважав її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки відповідачка ОСОБА_4 була повідомлена про розгляд справи через свого представника, як і її донька ОСОБА_2 .. Спростовував доводи відповідачки про те, що він не є власником земельної ділянки та зазначив, що відповідачці було повідомлено телеграмою про проведення експертизи, однак вона її проігнорувала.

Також посилався на те, що попередній власник частини будинку, який наразі належить відповідачці, отримав лише дозвіл на проектування гаражу, але проект так і не зробив. Тому в подальшому ОСОБА_4 будувала гараж без будь-якого проекту, внаслідок чого у наявному в матеріалах справи технічному паспорті на садибний будинок АДРЕСА_2 гараж літ. «Г» зазначено як самочинний.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 6 липня 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково, ухвалено про скасування постанови Миколаївського апеляційного суду від 6 липня 2020 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року визнано підготовку справи до апеляційного розгляду закінченою та призначено справу до розгляду.

У лютому 2021 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення у справі повторної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи.

Позивач, діючи через свого представника, подав заперечення щодо призначення повторної експертизи.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року клопотання ОСОБА_2 задоволено частково, постановлено про призначення у справі додаткової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи на предмет з`ясування: наявності або відсутності факту порушення межі між суміжними земельними ділянками; визначення місця розташування спірної будівлі гаражу літ. «Г»; використання частини будівель, що належать ОСОБА_3 , при будівництві спірного гаражу; та наявності чи відсутності факту пошкодження гаражу літ. «З» під час будівництва гаражу літ. «Г». Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 18 березня 2021 року провадження у справі відновлено, справу призначено до розгляду.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24 березня 2021 року клопотання ОСОБА_2 про відведення експерта задоволено, справу направлено для проведення експертизи в установу з визначенням іншого експерта, провадження у справі зупинено.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року провадження у справі поновлено для розгляду клопотання експерта.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19 травня 2021 року клопотання експерта задоволено, долучено до матеріалів справи кадастрову зйомку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та диск з файлами зйомки земельної ділянки по АДРЕСА_2 . У розпорядження експерта направлені матеріали цивільної справи №2-189/2007 за позовом ОСОБА_5 до Миколаївської міської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та цивільну справу №2-62/2009 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, зобов`язання видати державний акт. Провадження у справі зупинено.

У вересні 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшов висновок експерта №115-160 від 20 квітня 2023 року.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року провадження у справі поновлено, справу призначено до розгляду.

У листопаді 2023 року відповідачка, діючи через свою представницю надала письмові пояснення по справі та звернулась з клопотаннями про залучення ОСОБА_4 у якості третьої особи, а також просила зупинити провадження у справі до набрання законної сили рішення суду у іншій цивільній справі №489/883/21 за її позовом, поданим до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , третя особа ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради і скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та відновлення меж земельної ділянки.

Ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 8 листопада 2023 року у задоволенні клопотань відмовлено.

У грудні 2023 року відповідачка, діючи через свою представницю, звернулась з клопотанням про призначення у справі експертизи на вирішення якої поставити питання про можливість проведення будівельних робіт щодо усунення пошкоджень гаражу літ. «З», зазначеному у висновку експерта №115-60, та які саме роботи можливо або необхідно провести з метою поновлення порушених прав позивача.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 6 грудня 2023 року клопотання представниці відповідачки задоволено, у справі призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу, на розв`язання якої поставлені питання: чи можливо усунути перешкоди у користуванні будівлею гаража літ. «З» без знесення будівлі гаражу літ. «Г», та які саме будівельні роботи щодо усунення пошкоджень гаражу літ. «З» необхідно провести з метою поновлення порушених прав позивача. Провадження у справі зупинено.

12 вересня 2024 року здійснено автоматичний перерозподіл головуючого у судовій колегії з розгляду справи.

У жовтні 2024 року до суду апеляційної інстанції надійшов висновок експерта №115-232 від 26 серпня 2024 року.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 жовтня 2024 року провадження у справі відновлено, у зв`язку з надходженням висновку експерта.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

За загальним правилом обов`язковою умовою для скасування рішення суду в апеляційному порядку, згідно до змісту пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, є розгляд справи судом першої інстанції за відсутністю особи, що не була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, якщо цією особою подана скарга і вона її обґрунтовує такими підставами.

Сам порядок стосовно належного повідомлення учасників справи передбачений положеннями статей 128, 130-131 ЦПК України. Зокрема, частиною 5 статті 128 ЦПК України визначено, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.

При тому днем належного вручення судової повістки є день її вручення особі під розписку, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову від отримання повістки або про відсутність особи за місцем проживання, перебування, повідомленою цією особою суду тощо (частина 8 статті 128 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 повідомлена судом про дату та час слухання справи, призначеної на 17 лютого 2020 року, ще 24 жовтня 2019 року належним чином за зареєстрованим місцем проживання та місцем знаходженням майна, належного їй на праві власності, у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України, з одночасним направлення на її адресу копії позову із додатками (т.1 а.с.145-146).

Зворотне повідомлення повернуто суду 18 листопада 2019 року з відміткою про відсутність ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання (т.1 а.с.146).

За наведеного у справі наявні усі дані про належне повідомлення ОСОБА_2 , як учасника справи, внаслідок чого відсутні процесуальні порушення, які є обов`язковою умовою для скасування рішення суду першої інстанції.

У відповідності до положень статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій власний розсуд, але при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати своє право власності на шкоду правам та свободам громадян.

Статтею 391 ЦК України визначається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 ЦК України).

Таким майном за частиною 1 статті 79 ЗК України може бути земельна ділянка, яка є частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на цю земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Стаття 375 ЦК України надає право власникові земельної ділянки зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

При тому згідно зі статтею 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

З матеріалів цивільної справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів трудящих №575/63 від 10 травня 1958 року матері позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 під індивідуальну забудову за адресою: АДРЕСА_1 відведено земельну ділянку площею 468кв.м. (т.3 а.с.109), яка станом на 12 січня 1997 року складала вже 470кв.м. фактичної площі при нормі в 472кв.м., з яких: 200кв.м. під будівлями, 25кв.м. під тротуаром і 52кв.м. під ґрунтом (загалом 277кв.м.) та 193кв.м. під городом (т.2 а.с.95-98). У січні 1983 року основна частина забудови на виділеній матері позивача земельній ділянці будівництвом закінчена (т.3 а.с.110) та у 1997 році нею додатково по фасадній лінії ділянки побудована майстерня-гараж літ. «З», загальною площею 32кв.м..

У цей же період, а саме в 1991 році матір`ю позивача ОСОБА_5 продано 43/100 частин належного їй житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , який в подальшому, в свою чергу, у 2005 році продав зазначену частку матері відповідачки ОСОБА_4 ..

Під час користування ОСОБА_6 , належною йому частиною будинку, ним оформлені документи, на підставі яких ОСОБА_6 за рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 18 липня 1997 року за №122 надано дозвіл на проектування та будівництво гаражу розміром 3.0х8.0м та нежитлової прибудови розміром 1.8х2.5м по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.170). За планом проєктування та відсутністю самого проєкту передбачено будівництво гаражу у визначених розмірах на загальній території земельної ділянки з виходом на фасадну лінію ділянки шириною 3.0м та вглибину довжиною 8.0м, при загальній довжині фасадної лінії по АДРЕСА_4 (т.1 а.с.171).

Тобто, станом на 1997 рік на спільній території земельної ділянки по АДРЕСА_1 , де були розташовані частини житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, але які вже належали різним власникам, матір`ю позивача ОСОБА_5 з фасадної лінії ділянки, довжиною в 16.2м, побудовано та введено до експлуатації гараж-майстерню літ. «З», а іншим власником ОСОБА_6 лише отримано дозвіл на проєктування та будівництво свого гаражу поряд з гаражем літ. «З», з урахуванням відступу від побудованого гаражу ОСОБА_5 , та розміром (шириною) по фасадної лінії в 3м. Сам проєкт на замовлення ОСОБА_6 стосовно будівництва гаражу у матеріалах справи відсутній (т.1 а.с.170-171, т.2 а.с.95-98).

У подальшому, за рішенням Миколаївської міської ради від 25 травня 2007 року частині житлового будинку, який відчужено ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 надана нова адреса: АДРЕСА_2 .

Таким чином, з цього часу матері відповідачки на праві власності належали житловий будинок та земельна ділянка, на який він розташований по АДРЕСА_2 .

В той же час позивач ОСОБА_3 став власником 67/100 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд АДРЕСА_1 , які перейшли йому у власність від матері ОСОБА_5 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 5 лютого 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковою Л. Є., зареєстрованого в реєстрі за № 405 та договору дарування від 25 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Юрловою Т. Г., зареєстрованого в реєстрі за № 135 (т.1 а.с.7-8).

Таким чином позивачу, починаючи з 1998 року стало належати, спочатку 38/100 частин, а потім загалом 67/100 часток житлового будинку за літ. «А», загальною площею 56,4кв.м, житловою площею 34,0кв.м з господарськими будівлями та спорудами, у складі яких значиться гараж-майстерня літ. «З» (т.1 а.с.9).

31 травня 2016 року мати відповідачки ОСОБА_4 здійснила відчуження раніше набутого у власність від ОСОБА_6 та належного їй на праві власності житлового будинку літ. «А?», загальною площею 47,7кв.м., який розташований на земельній ділянці, площею 0,0191кв.м., що перебуває у комунальній власності (кадастровий номер :01:080:0004), та до якого прилягають вбиральня літ. «Д?», огорожа за №№1, 4 та вимощення ІІ, на користь своєї доньки відповідачки ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу та зареєстрованого у реєстрі за №344 (т.1 а.с.115-116).

Під час переходу прав власності на житлові будинки за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , між колишніми, спочатку співвласниками, а потім суміжними власниками, виникло декілька спорів стосовно реєстрації та набуття ними у власність земельних ділянок, на які була поділена одна ділянка, що первісно була виділена матері позивача ОСОБА_5 під забудову.

Так, за рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 7 червня 2007 року та додатковим рішенням цього ж суду від 7 вересня 2007 року ухвалено про визнання недійсним та скасування виданого 12 серпня 1997 року на ім`я ОСОБА_5 державного акту за №597 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0270 га, для обслуговування індивідуального житлового будинку та зобов`язано Миколаївську міську раду видати ОСОБА_5 державний акт на право приватної власності на землю у відповідності до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 18 грудня 2006 року № 120-2291 (т.1 а.с.12, 13).

Одночасно рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 вересня 2009 року визнано незаконним та скасовано державний акт серії ЯБ №828999 на право власності на земельну ділянку, площею 191кв.м, за адресою АДРЕСА_1 , що виданий Миколаївською міською радою 17 серпня 2006 року на ім`я ОСОБА_4 та міську раду зобов`язано видати ОСОБА_4 державний акт, з урахуванням уточнення площі земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_2 (т.1 а.с.169).

Після скасування правовстановлюючих документів на право власності на суміжні земельні ділянки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , між власниками житлових будинків, що на них розташовані за вказаними адресами, а саме між позивачем ОСОБА_3 та матір`ю відповідачки ОСОБА_4 виник спір з приводу початку здійснення нею будівництва нежитлової прибудови та гаражу по АДРЕСА_2 .

13 листопада 2014 року, за результатами розгляду позову ОСОБА_3 , Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення, яким зобов`язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 власністю шляхом знесення за рахунок позивача ОСОБА_3 самочинно збудованого незавершеного будівництвом гаражу з силікатної цегли зі встановленими металевими розпашними воротами, який побудовано впритул до гаражу літ. "З", та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та за власний рахунок ОСОБА_4 знести самочинно збудовану нею відкриту веранду по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.14-16).

Втім, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2014 року в частині знесення за рахунок позивача ОСОБА_3 самочинно збудованого незавершеного будівництвом гаражу скасовано на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2015 року та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині вказаного рішення залишено без змін (т.1 а.с.17-19).

Рішення апеляційного суду в частині відмови у знесенні самочинно гаражу мотивовано тим, що незавершене будівництво гаражу не можна вважати самочинним, оскільки він будується на земельній ділянці, що була відведена для цієї мети, та на підставі належного дозволу та затвердженого проєкту, який надано попередньому власнику ОСОБА_6 .. До того ж будівництво гаражу на час розгляду справи є незавершеним та складається з двох стін. Стіна, яка примикає до гаражу літ. «З», що належить позивачу, використовується ОСОБА_4 як огорожа, тобто у справі відсутні докази, що стіна розташована на земельній ділянці, яка використовується позивачем.

В подальшому, позивачу ОСОБА_3 на підставі рішення Миколаївської міської ради №4/52 від 19 квітня 2016 року надана у власність земельна ділянка (кадастровий номер :01:080:0016), площею 287кв.м., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , у тому числі: 131кв.м. під капітальною забудовою та 156кв.м. під прибудинковою територією (т.1 а.с.22).

Суміжна земельна ділянка, площею 0,0191кв.м., з кадастровим номером :01:080:0004, на якій розташований житловий будинок по АДРЕСА_2 , що з 31 травня 2016 року належить на праві власності відповідачці ОСОБА_2 , залишилася у комунальній власності. Її приватизація відповідачкою досі не здійснена, у зв`язку з наявністю спорів із суміжним власником ОСОБА_3 ..

При тому доводи представниці відповідачки про належність ОСОБА_2 земельної ділянки на праві власності, з огляду на наявність чинного договору купівлі-продажу між попередніми власниками, не заслуговують на увагу, оскільки право власності на земельну ділянку матері відповідачки ОСОБА_4 було посвідчено державним актом на право власності на землю від 17 серпня 2006 року, який їй було видано, вже після укладення договору купівлі-продажу, та в наступному визнано незаконним і скасовано за рішенням суду. Тому при укладенні договору дарування житлового будинку між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у його змісті зазначено, що предмет договору розташовано на земельній ділянці, що знаходиться у комунальній власності.

Відповідно до розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації №197-р від 21 травня 2016 року провулок Січневий у місті Миколаєві, де розташовані жилі будинки, що належить сторонам, перейменований на провулок Петра Саранчука.

У січні 2018 року на замовлення відповідачки ОСОБА_2 за її адресою проведено технічне обстеження ПП «Промжилстрой», за звітом якого встановлено: закінчення будівництва гаражу на земельній ділянці садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_2 та можливість його надійної та безпечної експлуатації. При тому встановлена відсутність у замовниці ОСОБА_2 проектної та робочої документації на будівництво гаражу, а також інформації щодо відповідності місця розташування об`єкта вимогам державних та будівельних норм від місцевого органу містобудування та архітектури (т.1 а.с.118-122).

Зміст складеного ПП «Промжилстрой» на замовлення відповідачки звіту узгоджується зі змістом листа Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області за №7/14-61.31-14у від 7 листопада 2014 року, згідно якого попередня власниця ОСОБА_4 в період з 1 січня 2008 року та по час надання відповіді документів дозвільного характеру на будівництво в управлінні не отримувала та документи декларативного характеру не реєструвала.

Втім, Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області у 2017 році, на підставі звернення суміжного землевласника ОСОБА_3 , проведена перевірка дотримання вимог містобудівного законодавства за адресою АДРЕСА_2 , під час проведення якої мешканці будинку АДРЕСА_2 орган держархбудконтролю не допустили до об`єктів будівництва, відмовили у наданні документів, зокрема, щодо їх прав власності на садибу (т.1 а.с.25).

Відповідно до висновку експерта №125-063 від 22 травня 2018 року судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, встановлено, що будівля гаражу літ. «Г» 2017 року побудови, збудована самочинно на земельній ділянці АДРЕСА_2 та на час дослідження має 100 % ступінь готовності і експлуатується. Під час будівництва гаражу літ. «Г» межа земельної ділянки АДРЕСА_1 порушена в фасадній частині вздовж правої бокової зовнішньої стіни гаражу літ. «З» загальною площею 2,6кв.м., розміром 0,3х8,27 м.. При дослідженні шляхом проведення зовнішнього огляду фасадної та задньої торцевої частини будівлі гаражу літ. «Г», яка розташована на земельній ділянці АДРЕСА_2 , встановлено: земельна ділянка довжиною 0,3 м., яка прилягає до правої зовнішньої стіни будівлі гаражу літ. «З», забудована кладкою з силікатної цегли та пиляного каменю, що є фасадною та задньою стінами будівлі гаражу літ. «Г», але встановити чи використовувалася частина будівлі гаражу літ. «З», а саме права бокова стіна та чи є вона загальною стіною з гаражем літ. «Г», а також чи має факт пошкодження під час будівництва гаражу за адресою: АДРЕСА_2 будівлі гаражу літ. «З», що належить ОСОБА_3 , не є можливим, в зв`язку з відсутністю доступу на земельну ділянку № 11/1 та дослідження будівлі гаражу літ. «Г» (т.1 а.с.69-78).

У той же час, за висновком додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №115-160 від 20 квітня 2023 року, з урахуванням фактичних промірів фасадної сторони суміжної межі, що знаходиться по лінії забудови гаражу літ. «Г» з гаражем літ. «З», не встановлено факт накладення меж земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 , при будівництві гаражу за адресою АДРЕСА_2 , з урахуванням технічної документації із землеустрою на земельну ділянку кадастровий номер :01:080:0016, що належить ОСОБА_3 на праві власності та фактичного користування земельною ділянкою по фасадній стороні на суміжній межі, що знаходиться по лінії забудови гаражів за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) (т.3 а.с.37).

При тому суміжна межа проходить вздовж досліджуваних гаражів літ. «З» та літ. «Г» довжиною 8,25м та фактично виходить за межі лінії, яка відповідає даним технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, площею 287кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_3 (т.3 а.с.35-36). Однак експертом виявлені розбіжності в порівнянні з документацією 2005 року, що складена під час здійснення продажу земельної ділянки від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 , площею 203кв.м., правовстановлюючий документ на яку в подальшому визнано недійсним та скасовано (т.3 а.с.36-37).

Враховуючи наведене експерт не змогла визначити розташування гаражу літ. «Г» з порушенням меж земельної ділянці по АДРЕСА_1 через відсутність кадастрової зйомки на час передачі прав власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 у 2005 році (т.3 а.с.38). Однак дослідила, що фактична суміжна межа фактично проходить за межами лінії, що є межею, за технічною документацією на земельну ділянку, що належить на праві власності позивачу (т.3 а.с.35), що на переконання колегії суддів, свідчить про те, що гараж літ. «Г» побудовано з порушенням суміжної межі за даними технічної документації, виданої на ім`я ОСОБА_3 ..

Також експертом зроблено висновок, що лівою стіною досліджуваного гаражу літ. «Г», що розташовано за адресою АДРЕСА_2 є права стіна будівлі гаражу літ. «З», розташованого за адресою АДРЕСА_1 (т.3 а.с.38). Тобто гараж літ. «Г» не має своєї лівої стіни та використовує стіну гаража літ. «З», яка належить позивачу.

Кріплення дерев`яних балок будівлі гаражу літ. «Г» здійснюється за рахунок встановлення на внутрішній верхній лівій частині стіни вздовж довжини гаражу металевої опорної конструкції з квадрату з вертикальними підпорками, що знизу закріплені на металевому трикутнику на цементній стяжці гаражу. Верхня частина закріплена зварними швами до металевих труб, що є балками будівлі гаражу літ. «З». Тому права стіна гаражу літ. «З», що належить ОСОБА_3 використана іншим власником при будівництві гаражу літ. «Г» (т.3 а.с.38).

Отже, досліджуючи технічний стан будівлі гаражу літ. «З», що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 зафіксовані наступні пошкодження: - з зовнішньої правої (фасадної) сторони гаражу вздовж всієї висоти, в місті примикання до будівлі гаражу літ. «Г», що розташований на земельній ділянці № НОМЕР_1 зафіксована тріщина, в деяких місцях з розкриттям швів до 6 мм; в кутовій верхній фасадній частині наявність кутових волосяних тріщин штукатурного оздоблення, що починаються з кута воріт до верхньої точки стін межування гаражів; волосяні тріщини в нижній кутовій фасадній частині з правої сторони, біля примикання до будівлі гаражу літ. «Г»; з внутрішньої правої сторони гаражу, в верхній кутовій частині наявні кутові тріщини; зволоження внутрішнього штукатурного шару в нижній правій частині правої стіни гаражу. Виявлені пошкодження будівлі гаражу літ. «З», що належить ОСОБА_3 можуть вказувати на пошкодження, які виникли після здійснення будівництва гаражу літ. «Г», який знаходиться по АДРЕСА_2 (т.3 а.с.39).

У судових засіданнях суду апеляційної інстанції судовий експерт ОСОБА_7 пояснила, що переобладнання чи реконструкція гаражу літ. «Г» можлива, але після складення відповідних проєктів, оскільки це потребує великих витрат та можливості демонтажу зварної конструкції, яка приварена до гаражу позивача, а також побудови своєї лівої стіни, що в цілому не лише є затратним, а на її думку недоцільним, так як новий гараж вже дав усадку і тому проведення будівельно-ремонтних робіт у гаражі позивача, могло б покращити стан належної йому будівлі (т. 3 а.с. 119-122, 135, а.с. 209).

Тому представницею відповідачки ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції подане нове клопотання про призначення у справі додаткової експертизи з метою встановлення: які самі будівельно-ремонтні роботи слід провести в гаражі позивача літ. «З» для усунення порушень, допущених при будівництві гаражу літ. «Г».

Таке клопотання колегією суддів задоволено та у справі призначена експертиза не на предмет визначення варіантів перебудови чи реконструкції гаража літ. «Г», а варіантів можливості провести роботи у гаражі літ. «З» з метою усунення пошкоджень.

У жовтні 2024 року до суду апеляційної інстанції надійшов додатковий висновок експерта №115-232 від 26 серпня 2024 року, за яким встановлено, що усунути перешкоди у користуванні будівлею гаража літ. «З», без знесення будівлі гаражу літ. «Г», зокрема шляхом проведення ремонтних робіт будівлі гаражу літ. «З» технічно є можливим, для чого необхідно виконати ремонтно-відновлювальні роботи з усунення пошкоджень гаражу літ. «З». Для цього потрібно зробити наступне, по фасаду гаражу: відбивання штукатурки по каменю зі стін фасаду, площа відбивання в одному місці до 5кв.м. на площі 3,8кв.м.; забивання тріщин у цегляних стінах довжиною 3м, високоякісне штукатурення декоративним розчином «Короїд» площею 3,8кв.м.; оздоблення стін всередині гаражу: відбування штукатурки по цеглі та бетону зі стін, площа відбивання в одному місці до 5кв.м. а саме 4,5кв.м., перетирання штукатурки внутрішніх приміщень площею 3,5кв.м., штукатурення поверхонь стін всередині будівлі цементно-вапняним розчином по каменю та бетону площею 4,5кв.м.; оздоблення стін тильної сторони гаражу: штукатурення цементно-вапняним розчином по каменю стіни площею 1,6кв.м., з вартістю відновлювальних ремонтно-будівельних робіт в цінах на момент складення висновку складає 8 137 грн. При цьому зазначена вартість ремонтно-відновлювальних робіт є орієнтовною і може бути змінена в залежності від фактичних обсягів робіт та вартості використаних матеріалів і виробів, способу ведення робіт, тощо (т.3 а.с.142-176).

Експертом також визначена матеріальна (майнова) шкода, яка завдана власнику гаражу літ. «З» ОСОБА_3 за утворення пошкоджень (дефектів), які наявні на елементах опоряджувальних покриттів даної будівлі, згідно результатів проведеного візуально-інструментального обстеження та даних, які містяться в наданих на дослідження документах, і яка станом на момент проведення експертизи складає 5 970 грн (т.3 а.с.167).

Разом з тим, позивачем ОСОБА_3 у справі вимог про усунення пошкоджень належного йому гаражу шляхом проведення робіт не заявлено, як не завлено вимог про стягнення майнової шкоди.

В той же час на роз`яснення апеляційного суду права на пред`явлення клопотання про призначення у справі додаткової експертизи на предмет визначення варіантів переобладнання, реконструкції тощо гаражу літ. «Г» з метою усунення порушень в користуванні гаражем літ. «З» його власнику ОСОБА_3 представницею відповідачки надані додаткові пояснення, у яких вона, діючи в інтересах відповідачки, не вважала за необхідне призначати таку експертизу. Таке клопотання про призначення додаткової експертизи на предмет визначення варіантів переобладнання чи реконструкції належного їй гаража літ. «Г», про що ОСОБА_2 заявлялося у змісті поданої апеляційної скарги, не надано жодного разу і особисто відповідачкою під час тривалого розгляду справи у суді апеляційної інстанції (т.1 а.с.194-195, т.3 а.с.206-208)

За наведеного колегія суддів враховує лише встановлені судом першої та апеляційної інстанції обставини у справі, як то: будівництво спірного гаражу літ. «Г» без затвердженого проєкту, але з наданим дозволом; відсутність даних про введення гаражу літ. «Г» до експлуатації; відхилення розмірів побудованого гаражу 3х8.24м від затверджених у дозволі 3х8м; використання відповідачкою суміжної межі, яка визначалася вже з 2006 року, та стіни гаражу літ. «З», що знаходиться на земельній ділянці, яка належить позивачу ОСОБА_3 , для конструкції свого гаражу літ. «Г», в якості його лівої стіни, та приварювання балок свого гаражу до балок гаражу літ. «З», тобто використання частини будівлі гаражу літ. «З» для будівництва гаражу літ. «Г» та використання частини чужої власності в якості своєї без отримання відповідного дозволу ОСОБА_3 ; порушення цілісності гаражу літ. «З», що призвело до його пошкоджень, при здійсненні відповідачкою будівництва гаражу літ. «Г», яке закінчено нею у 2017 році, за наявності права власності ОСОБА_2 на житловий будинок за цією ж адресою; фактичну відмову відповідачки від переобладнання або реконструкції свого гаража з визначенням таких варіантів експертом або складення окремого проєкту та наполягання на відновлення прав позивача шляхом проведення у належному йому гаражі будівельно-ремонтних робіт, про які останній не заявляв.

Таким чином відповідачкою побудована споруда без належно затвердженого проєкту, без додержання будівельних, санітарних норм і правил, зі зміною конструктивних елементів гаражу, що належить іншій особі, що вплинуло на його міцність та безпечність експлуатації, та з використанням суміжної межі та тієї частини земельної ділянки, що належить іншій особі, на якій розташована стіна належного іншому власнику гаражу, без надання ним погодження та з пошкодженням його власності. При тому перебудова або реконструкція гаража літ. «Г» є витратною, внаслідок чого відповідачкою згода на розробку таких варіантів не надана та побажань не висловлено.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року визначено, що під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, не додержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Згідно з частиною 1 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У відповідності до частини 7 статті 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

В пункті 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних №6 від 30 березня 2012 року виснувано, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК України.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами 4 та 7 статті 376 ЦК України: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проєкту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проєкту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (правова позиція, установлена Верховним Судом України у постанові від 19 квітня 2017 року, справа №6-129цс17).

Законом України «Про будівельні норми» визначено правові та організаційні засади розроблення, погодження, затвердження, реєстрації і застосування будівельних норм. Застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов`язковим для всіх суб`єктів господарювання незалежно від форми власності, які проводять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність та забезпечують виготовлення продукції будівельного призначення.

Згідно з пунктом 3.25 Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень. ДБН 360-92», затверджених наказом Держкоммістобудування 17 квітня 1992 року №44, для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньою ділянки ... треба приймати не менше 1.0м.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Відповідно до частини 2 статті 38 цього Закону за рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. Проєктування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок відповідно до Закону.

Тому розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини 7 статті 376 ЦК України, суди, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проєкту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проєкту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 376 ЦК України висловив Верховний Суд України у постанові від 6 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16 та до подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц та від 22 квітня 2019 року у справі № 396/724/16-ц.

Наведені висновки підлягають застосуванню у даній справі, так як будівля гаражу відповідачкою побудована без належно затвердженого проєкту, з порушенням будівельних та санітарних норм, прав іншого власника, що призвело до пошкодження належної йому власності.

Перебудова чи реконструкція гаражу літ. «Г» на час розгляду справи є великовитратною, на що відповідачкою згода не надана та нею висловлено лише бажання поновити права позивача виключно у спосіб проведення ремонтно-будівельних робіт у належному йому гаражі, що суперечить заявленому ОСОБА_3 способу захисту порушеного права.

Таким чином суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, застосувавши норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між її учасниками, та не порушивши норм процесуального права, обґрунтовано задовольнив пред`явлені ОСОБА_3 вимоги до первісного власника та її правонаступника про знесення гаражу літ. «Г».

Посилання відповідачки на відсутність підстав для розгляду цього спору, з огляду на його вирішення судом апеляційної інстанції у рішенні від 15 січня 2015 року, є помилковими, оскільки порушення права власника існує стільки часу, скільки треба на його усунення, та з огляду на різність об`єктів спору (стіни, що побудована у 2013 році, та побудованого у 2017 році гаражу літ. «Г»).

Не є слушним і посилання на можливість застосування принципу об`єднання об`єктів, зазначеного у примітці 1 пункту 3.25а ДБН 360-92, яке за своїм змістом означає волевиявлення двох сторін, тобто різних власників на об`єднання належних їм об`єктів при будівництві, а не стосується приєднання одного власника при будівництві свого об`єкта до вже збудованого об`єкту іншого власника з порушенням його прав власності.

Щодо неможливості застосування у справі пункту 3.25 цього ж ДБН, то такі доводи є неспроможними, оскільки за встановленими обставинами справи будівництво гаражу літ. «Г» було розпочато матір`ю відповідачки, після отримання окремої адреси та виділу земельної ділянки, а отже після встановлення суміжної межі між ділянками, хоча і за наявністю затвердженого плану будівництва, ще під час наявності загальної земельної ділянки, внаслідок чого вважати, що відсутні підстави для відступу між будівлями у даному спорі є помилковим.

Враховуючи викладене, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, в межах доводів апеляційної скарги, як того вимагає стаття 367 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни чи скасування, та перерозподілу витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді О. В. Локтіонова

Т. В. Крамаренко