КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/7071/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Бебешка М.М. в м. Біла Церква 12 липня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приват Банк», про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною заявою, просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист, виданий Білоцерківським міськрайонним судом Київської області № 357/7071/23 від 30 січня 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 16 жовтня 2014 року в розмірі 101801,70 грн. та судового збору в розмірі 2170,01 грн.

Заяву обґрунтовував тим, що 22 березня 2024 року отримав поштою копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 від 05 травня 2024 року, з якої дізнався, що приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Протченко Б.О. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 357/7071/23 від 30 січня 2023 року, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області в справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Не погоджуючись з рішенням, він подав апеляційну скаргу 22 березня 2024 року з пропуском строку, оскільки лише 21 лютого 2024 року отримав копію повного тексту рішення. Таким чином, оскільки рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області не набрало законної сили, тому виконавчий лист було видано завчасно, тобто помилково, а тому не підлягає виконанню.

Наголошував, що ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року йому було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2023 року.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким визнати виконавчий лист, виданий Білоцерківським міськрайонним судом Київської області у справі № 357/7071/23 таким, що не підлягає виконанню як виданий помилково.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно посилався на те, що 22 березня 2024 року отримав поштою копію постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 від 05 травня 2024 року, з якої дізнався, що приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Протченко Б.О. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 357/7071/23 від 30 січня 2023 року, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області в справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Не погоджуючись з рішенням, він подав апеляційну скаргу 22 березня 2024 року з пропуском строку, оскільки лише 21 лютого 2024 року отримав копію повного тексту рішення. Таким чином, оскільки рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області не набрало законної сили, тому виконавчий лист було видано завчасно, тобто помилково, а тому не підлягає виконанню.

Вказував, що ст. 432 ЦПК України передбачено, що до розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити стягнення за виконавчим листом, а також витребувати виконавчий лист. Нормами ст. 432 ЦПК України не передбачено складання ніяких процесуальних документів, крім ухвали про скасування виконавчого листа повністю або частково, або відмови у скасуванні листа, ухвал про перенесення розгляду справи або іншого ст. 432 ЦПК України не передбачено. Проте судом всупереч даних вимог було винесено чи то ухвалу чи то листа, з якого він дізнався, що суд не тільки не виніс ухвалу згідно його заяви, та ще й не розглянув її в десятиденний термін з дня отримання.

29 липня 2024 року він отримав судову повістку, з якої дізнався, що розгляд справи про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, призначено на 12 липня 2024 року.

02 серпня 2024 року він отримав копію ухвали від 12 липня 2024 року про відмову в задоволенні його заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Вказував, що виходячи з вимог ЦПК України, розгляд його заяви мав закінчитися 11 липня 2024 року, проте повістка направлена йому лише 08 липня 2024 року, а ухвалу винесено лише 12 липня 2024 року.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні 18 грудня 2024 року брала участь представник АТ КБ «ПриватБанк» Рура Н.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заявник ОСОБА_1 повторно не з`явився в судове засідання, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлений шляхом направлення судової повістки-повідомлення на поштову адресу, а також двічі 13 грудня 2024 року та 16 грудня 2024 року засобами телефонного зв`язку, про що складено телефонограми, причин неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання не направляв.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності ОСОБА_1 , який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та в апеляційній скарзі виклав свої доводи щодо скасування ухвали.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що підлягає виконанню, не доведено, що ним було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого його обов`язок припинився, або його обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями ст. 432 ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що в червні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 , просив стягнути заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 16 жовтня 2014 року в розмірі 125920,82 грн. станом на 22 травня 2023 року, та судові витрати в розмірі 2684 грн. судового збору.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2023 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 16 жовтня 2014 року в розмірі 101801,70 грн., в решті позову відмовлено, стягнуто судовий збір в розмірі 2170,01 грн. (а. с. 189 - 197 т. 1).

16 січня 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» направив до суду заяву про видачу виконавчих листів (а. с. 201 - 204 т. 1).

Листом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2024 року оригінал виконавчого листа направлено на адресу АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 209 т. 1, 7 т. 2).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Протченко Б.О. від 05 березня 2024 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 на примусове виконання виконавчого листа № 357/7071/23, виданого 30 січня 2024 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 16 жовтня 2014 року в розмірі 101801,70 грн. та судовий збір 2170,01 грн. (а. с. 8 т. 2).

22 березня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2023 року та звернувся з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтовуючи це тим, що копію рішення отримав 21 лютого 2024 року (а. с. 229 т. 1).

Листом від 01 квітня 2024 року матеріали справи було направлено до Київського апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги, справа надійшла 09 квітня 2024 року (а. с. 235 т. 1, 12 т. 2).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року ОСОБА_1 поновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду (а. с. 236 т. 1).

22 травня 2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, як такого, що виданий помилково, оскільки рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2023 року не набрало законної сили (а. с. 1 т. 2).

Листом від 28 травня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області повідомив ОСОБА_1 , що оскільки 01 квітня 2024 року матеріали справи були направлені до Київського апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги, тому розгляд заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, буде проведено після повернення матеріалів справи до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (а. с. 4 т. 2).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 травня 2024 року, оскільки недоліки апеляційної скарги не усунуто, апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто відповідачу (а. с. 244 - 245 т. 1).

01 липня 2024 року справа надійшла до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (штамп на обкладинці т. 1).

07 червня 2024 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк» на заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, в якому позивач заперечував проти заяви та просив відмовити в її задоволенні (а. с. 15 т. 2).

08 липня 2024 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області направлено судові повістки, якими повідомлено про призначення розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, на 12 липня 2024 року (а. с. 20 т. 2).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом ч. 2 ст. 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню як повністю, так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовують свою заяву, можуть бути наслідком як повного, так і часткового визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного, так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 та від 30 жовтня 2019 року у справі справа № 686/5252/17.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, провадження № 61-43447св18, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, провадження № 61-10482ав21, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22.

Як на підставу визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 посилався на те, що виконавчий лист № 357/7071/23 від 30 січня 2024 року не підлягає примусовому виконанню, оскільки виданий на виконання рішення, яке не набрало законної сили, в зв`язку з поданням ним 22 березня 2024 року апеляційної скарги, строк на подання якої поновлено ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року.

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно визначився з тим, що закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, а обов`язок боржника не припинився.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого з самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 27 листопада 2023 року ухвалено рішення у справі, тому строк на апеляційне оскарження розпочався 28 листопада 2023 року і сплив 28 грудня 2023 року, апеляційну скаргу подано 22 березня 2024 року і матеріали справи витребувано апеляційним судом 27 березня 2024 року, тобто після спливу строку на подання апеляційної скарги.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що відлік строку на подачу апеляційної скарги почався з 22 лютого 2024 року і закінчився 22 березня 2024 року, тому він не пропустив цей строк, є помилковими і ґрунтуються на особистому помилковому тлумаченні ОСОБА_1 положень ч. 1, 2 ст. 356 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року йому було поновлено строк на апеляційне оскарження, не підтверджують, а спростовують аргументи ОСОБА_1 про дотримання ним строку на подання апеляційної скарги. За змістом даної ухвали, суд дійсно поновив заявнику пропущений строк на апеляційне оскарження, оскільки в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем копії оскаржуваного рішення.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що станом на час видачі виконавчого листа у справі 30 січня 2024 року, після закінчення строку на апеляційне оскарження, у суду першої інстанції не було підстав не видавати виконавчий лист.

Судом першої інстанції правомірно звернуто увагу, що ухвалою Київського апеляційного суду від 31 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2023 року було визнано неподаною та повернуто відповідачу, що додатково свідчить про відсутність підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Доказів, які би підтверджували відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, ОСОБА_1 надано не було.

Подання ОСОБА_1 після спливу строку апеляційного оскарження апеляційної скарги, яка була повернута апеляційним судом в зв`язку з неусуненням зазначених апеляційним судом недоліків, не свідчить про помилковість видачі виконавчого документа в розумінні ст. 432 ЦПК України, оскільки такий документ було видано на виконання судового рішення, яке відповідно до ч. 1 ст. 273 ЦПК України набрало законної сили.

Апеляційний суд звертає увагу, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 не відкривалось і рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2023 року по суті не переглянуте.

Відтак, оскільки судом на підставі доказів, наявних у справі, не встановлено ні юридичних, ні фактичних обставин, які свідчили б про те, що обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, про відсутність передбачених законом підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, а отже і підстави для задоволення поданої боржником заяви.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції після надходження справи з Київського апеляційного суду не розглянуто заяву ОСОБА_1 в десятиденний строк, як це передбачено ст. 432 ЦПК України, а пропущено один день, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, не є передбаченою ст. 376 ЦПК України підставою для скасування ухвали та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що ст. 432 ЦПК України не передбачає постановлення будь-яких інших ухвал, аніж зупинення стягнення за виконавчим листом або заборони приймати його до виконання, є безпідставними, позаяк матеріали справи не містять будь-яких ухвал, постановлених Білоцерківським міськрайонним судом Київської області в зв`язку з розглядом заяви ОСОБА_1 , крім ухвали від 12 липня 2024 року, якою в задоволенні його заяви було відмовлено.

В той же час, направлення учасникам судового процесу інформаційних листів щодо стану розгляду їх заяв, що було зроблено Білоцерківським міськрайонним судом Київської області шляхом направлення листа від 28 травня 2024 року (а. с. 4 т. 2) не регламентується положеннями ст. 432 ЦПК України, а віднесено до вимог ч. 1 ст. 8 ЦПК України, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Перевіряючи наявність порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваної ухвали відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України про розгляд справи за відсутності учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду, оскільки в спірному випадку таке повідомлення було обов`язковим.

Однак, за змістом п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), лише в тому разі, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не просив скасувати ухвалу суду першої інстанції в зв`язку з розглядом заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконання, без повідомлення його про дату, час і місце засідання, встановлені апеляційним судом обставини не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів і власного помилкового трактування ОСОБА_1 норм процесуального права та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.