СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 369/2768/24

пр. № 2/759/6362/24

23 грудня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Натальчук А.І., без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року за підсудністю від Києво-Святошинського районного суду Київської області до Святошинського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою.

Звертаючись до Києво-Святошинського районного суду м. Києва Моторне (транспортне) страхове бюро України обґрунтувало позовні вимоги тим, що 02 жовтня 2019 року в с. Калинівка Макарівського району Київської області, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Opel Insignia» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Житомир, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , яка внаслідок отриманих тяжких тілесних травм померла на місці пригоди (ДТП). Вказані обставини ДТП були встановлені на досудовому слідстві та відображенні у кримінальному провадженні №0000852 про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за ст. 286 ч. 2 КК України та у постанові про закриття кримінального провадження від 31.01.2020 року.

На час ДТП водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом («Opel Insignia» державний номерний знак НОМЕР_1 ) без чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Заподіяна відповідачем внаслідок ДТП шкода не була відшкодована потерпілим особам.

У зв`язку з настанням поді, ОСОБА_3 в особі керівника ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування», діючий на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (доньок загиблої), звернувся до МТСБУ з відповідними заявою про здійснення відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника ОСОБА_2 .

Керуючись п.п. «а» п.41.1. ст. 41 Закону та на підставі наданих документів, МТСБУ здійснило відповідну виплату: 75 114,00 грн. - відшкодування пов`язане із втратою годувальника на користь ОСОБА_4 ; 75 114,00 грн. - відшкодування пов`язане із втратою годувальника на користь ОСОБА_5

3 огляду на викладене, МТСБУ виконало покладений на нього Законом обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної водієм транспортного засобу, відповідальність якого не була застрахована на час ДТП. Розрахунок виплати: Розмір відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника : 75 114,00 грн. * 2 = 150 228,00 грн.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму сплаченого відшкодування в розмірі 150 228,00 гривень та витрати по сплаченому судовому збору у розмірі 2 684 грн. 00 коп.

23 лютого 2024 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

11 березня 2024 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

29 травня 2024 року від представника відповідача - адвоката Каченюка О.І. надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва та заява про застосування строків позовної давності.

Крім того, від представника відповідача - адвоката Каченюка О.І. надійшов відзив на позовну заяву, в котрому останній зазначив, що із позовом сторона відповідача не погоджується, позовні вимоги не визнає та вважають, що позов не підлягає задоволенню.

05 червня 2024 року від представника позивача за допомогою системи «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив на позов, в якій представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

26 липня 2024 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва.

Матеріали справи надійшли до Святошинського районного суду м. Києва 14 жовтня 2024 року.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2024 року справу прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Зазначено, що на підставі ч. 11, 12 ст. 33 ЦПК України розгляд справи починається спочатку.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не викликались.

Відповідачу ОСОБА_1 ухвала про відкриття провадження у справі направлялась на його зареєстроване місце проживання згідно відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру - АДРЕСА_1 (а.с. 96)

Зазначений поштовий конверт повернувся до суду без вручення.

Суд повторно направив ухвалу про відкриття провадження у справі на зареєстроване місце проживання відповідача. Поштовий конверт повторно повернувся до суду, в довідці про причини повернення / досилання стоять відмітки «повертається» та «за закінченням встановленого строку зберігання».

Частина 1 статті 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Судом враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.

Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи.

Зважаючи на те, що розгляд справи розпочато спочатку, правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористався, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк був повідомлений в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Станом на дату розгляду справи на адресу суду клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін учасниками справи не подавалися.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на вищезазначене, суд прийшов до висновку про можливість вирішення питання про відшкодування шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Із постанови старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області А.М. Бурун про закриття кримінального провадження від 31.01.2020 року встановлено, що 02.10.2019 року близько 19 год. 30 хв. водій ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 жит. АДРЕСА_2 , керуючи автомобілем «OPEL INSIGNIA» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 52 км. + 500 м. а/д Київ-Чоп в с. Калинівка Макарівського району Київської області, в напрямку м. Житомир, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , 1988 р.н. жительку Рівненської області, яка перетинала автодорогу зліва на право у невстановленому для цього місці. Внаслідок ДТП ОСОБА_2 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці події.

Відповідно до вищезазначеної постанови від 31.01.2020 року, орган досудового розслідування дійшов висновку, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 02.10.2019 року близько 19 годині хвилин на 52 км. + 500 м. а/д Київ-Чоп в с. Калинівка Макарівського району Київської області, сталась внаслідок грубого порушення пішоходом ОСОБА_2 вимог пунктів 4.1 «пішоходи повинні рухатися по тротуарах і пішохідних доріжках, тримаючись правого боку», 4.4 «у темну пор доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні виділити себе, а по можливості мати на зовнішньому одязі світлоповертаючі елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху», 4.7 «пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних а в разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч» та 4.14 Пішоходам забороняється: а) «виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху», б) «раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід» Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 року, а отже склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України в діях водія ОСОБА_1 відсутній.

На підставі викладеного, кримінальне провадження №0000852, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито за відсутністю в діянні водія складу кримінального правопорушення, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 7-9).

Як встановлено із інформації про перевірку чинності полісу внутрішнього страхування, поліс на транспортний засіб № НОМЕР_1 , станом на 02.10.2019 року, відсутній (а.с. 6, 79).

04 лютого 2020 року за вих. №10148 ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в особі керівника Тарасова Віктора Геннадійовича, що діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в загальному розмірі 150 228 гривень 00 копійок (розмір відшкодування для доньки загиблої - ОСОБА_5 - 75 144 гривні та розмір відшкодування для доньки загиблої - ОСОБА_4 - 75 144 гривні) шляхом здійснення перерахування коштів на розрахунковий рахунок (а.с. 11-14).

До матеріалів позовної заяви, крім того, долучено свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 з якого вбачається, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15).

Відповідно до свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 18 на звороті).

У відповідності до інформації про склад сім`ї потерпілого, ОСОБА_2 є матір`ю: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 16).

Як вбачається із довідки про причини смерті (до форми №106/о №111) ОСОБА_2 , 1988 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , причина смерті: внутрішньочерепна травма (а.с. 17-18).

До матеріалів справи, окрім зазначеного, долучено свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 у відповідності до котрого, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 19).

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку зі смертю потерпілого, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть.

МТСБУ видано наказ про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_4 , яким постановлено сплатити отримувачу ОСОБА_4 150 228 гривень 00 копійок (а.с. 20).

Із довідки №1 від 04.08.2020 року про розмір відшкодування з фонду захисту потерпілих вбачається, що сума до сплати за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 02.10.2019 року, ОСОБА_4 склала 150 228 гривень 00 копійок (а.с. 20 на звороті).

Позивачем надано суду платіжну інструкцію №1480913 від 06 серпня 2020 року з якого вбачається, що МТСБУ здійснило платіж на користь ОСОБА_4 на розрахунковий номер зазначений у заяві про виплату страхового відшкодування, у розмірі 150 228 гривень 00 копійок із призначенням платежу «Виплата по справі №66295, згідно наказу №3.1/375 від 05.08.2020р.» (а.с. 25).

Частинами 1-3 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Згідно статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Частиною 1 статті 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно із статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 21.1 статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована.

Згідно з пунктом 39.2.1 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 39.2.1 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що основними завданнями МТСБУ є, зокрема, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі (підпункт «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (пункт 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами (пункт 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть (пункт 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18); від 26 квітня 2022 року у справі №184/1641/20 (провадження №61-14226св21).

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №184/1641/20 ( провадження №61-14226св21).

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія незабезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з пунктом 38.2.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Як встановлено судом, МТСБУ здійснило платіж на користь ОСОБА_4 у розмірі 150 228 гривень 00 копійок.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, у МТСБУ виникло право регресної вимоги саме до ОСОБА_1 , як до володільця джерела підвищеної небезпеки в розмірі понесених витрат у сумі 150 228 гривень 00 копійок, оскільки відповідач на момент ДТП не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Щодо строків позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 березня 2020 року № 1236 (зі змінами) на території України введено карантин з 12 березня 2020 року, дію якого припинено 30 червня 2023 року.

Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжує діяти.

Згідно п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану у строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином загальні строки позовної давності визначені ст. 257 ЦК України продовжуються на строк дії карантину та воєнного стану.

Із вказаним позовом МТСБУ звернулося в лютому 2024 року (що встановлено із поштового конверту, яким позов було направлено до суду).

Загальний строк позовної давності (3 роки), який передує зверненню особи до суду з вказаним позовом в цій справі закінчується в серпні 2023 року. Проте, на той час в Україні вже діяв встановлений Кабінетом Міністрів України карантин, а відтак строки позовної давності згідно п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в цьому випадку продовжився на строк дії карантину, який закінчився 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року продовжився на строк дії воєнного стану, який діє до теперішнього часу.

У зв`язку з викладеним у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Зважаючи на те, що інших доказів на підтвердження судових витрат позивач не надає, суд розглядає питання щодо розподілу судових витрат у межах сплати судового збору.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач надає суду платіжну інструкцію №978888 від 21 грудня 2023 року, зі змісту якої вбачається, що МТСБУ здійснило платіж у розмірі 2 684,00 грн. на рахунок ГУК у м. Києві (Святошинський р-н).

Крім того, у матеріалах справи наявна платіжна інструкція №979187 від 01 березня 2024 року з якої вбачається, що МТСБУ здійснило платіж у розмірі 344,00 грн. із призначенням «101 Судовий збір за позовом МТСБУ до ОСОБА_1 в Києво-Святошинський райсуд, с.66295, ТОВ Повіренний».

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судові витрати у межах сплаченого судового збору підлягають стягненню із відповідача у загальному розмірі 3 028 гривень.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263, 265, 273, 280, 354, Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 1187, 1191 Цивільного кодексу України, ст.ст. 22, 38, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Моторного (транспортного) бюро України (, місцезнаходження: 02154, м. Київ, бульв. Русанівський, буд. 8) суму сплаченого відшкодування в розмірі 150 228 (сто п`ятдесят тисяч двісті двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Моторного (транспортного) бюро України (, місцезнаходження: 02154, м. Київ, бульв. Русанівський, буд. 8) суму сплаченого судового збору в загальному розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.О.Горбенко