ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Гудими Д. А.
Провадження № 61-8234св23
1. 6 листопада 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду прийняв постанову, згідно з якою касаційну скаргу ОСОБА_1 (далі - скаржник) залишив без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 1 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 6 квітня 2023 року - без змін.
2. З постановою не погоджуюся. Вважаю її помилковою, такою, що не сприяє єдності судової практики з питань юрисдикції суду у спорах, пов`язаних зі звільненням посадової особи підприємства на підставі пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України(далі - КЗпП України), тобто коли трудовий договір з ініціативи роботодавця можна розірвати у випадку припинення повноважень посадових осіб.
3. Велика Палата Верховного Суду (далі - ВП ВС) неодноразово наголошувала на необхідності забезпечення юрисдикційної єдності для вирішення одного спору: «Спеціалізація є основним критерієм розподілу юрисдикцій і, власне, причиною створення судів різних юрисдикцій, бо нівелювання юрисдикційних критеріїв (у тому числі їх «змішування» в залежності від обставин конкретної справи, майнового стану особи, мети чи стадії її звернення до суду) призводить до розгляду однакових за своєю юридичною природою спорів різними судами, плутанини у визначенні належного суду і, зрештою, до порушення принципів верховенства права і правової визначеності...» (пункт 40).
4. Щодо застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України ВП ВС зробила висновок, що в разі, коли звільнена особа є членом насамперед виконавчого органу саме господарського товариства, спір щодо її звільнення розглядатиме господарський суд (постанова від 10 липня 2024 року у справі № 573/1020/22 (пункти 83-85)).
- припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління) має передувати звільненню з посади та бути підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства.
7. З огляду на ці позовні вимоги, беручи до уваги те, що скаржник не оскаржив його звільнення з посади за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що справу належить розглядати за правилами ЦПК України.
9. Видається, що збереження «юрисдикційної єдності», як і, зрештою, для зручності учасників справи та суду щодо визначення юрисдикції суду, у справах, в яких позивачем є особа, звільнена за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, варто поширити підходи ВП ВС, які вона застосувала для пояснення того, що всі спори, пов`язані з певним фактом, треба розглядати за правилами того судочинства, у якому слід вирішувати вимогу стосовно цього факту. Скажімо,
- вимоги про стягнення інфляційних втрат і процентів річних за прострочення сплати заборгованості з ПДВ - у тому судочинстві, в якому слід розглядати вимогу про стягнення такої заборгованості (постанова ВП ВС від 7 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження №12-189гс19), пункти 43-45);
- вимоги про стягнення інфляційних втрат і процентів річних з банкрута - за правилами того судочинства, в якому суд розглядає вимогу про стягнення основної суми боргу (постанова ВП ВС від 3 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21 (провадження №14-91цс22));
- вимоги щодо тривалого невиконання органом Державної казначейської служби України чинного рішення суду - у тому судочинстві, в якому це рішення ухвалив відповідний суд (постанови ВП ВС від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження №14-91цс22), пункт 50; від 9 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження №11-422апп21), пункт 51).
10. Слідуючи цим підходам ВП ВС мало би бути очевидно, що якщо спір про поновлення члена виконавчого чи іншого органу управління господарського товариства, звільненого на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, належить до юрисдикції господарського суду, то вимогу про стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді (стаття 236 КЗпП України) слід теж розглядати за правилами господарського судочинства.
11. Але чи є у такому разі якісь вагомі та зрозумілі підстави, за яких ми відносимо до юрисдикції іншого суду, ніж господарський, вимоги звільненого за вказаним пунктом КЗпП України члена такого органу про зобов`язання видати трудову книжку, внести до неї певні записи та стягнути з роботодавця вихідну допомогу і середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум? Якщо цим критерієм є, так би мовити, згода позивача з його звільненням на момент звернення до суду, то вище (у пункті 8 окремої думки) я вже описав, якою поведінкою «згідного» зі звільненням позивача може бути ускладнене питання визначення юрисдикції суду.
Суддя Д. А. Гудима