КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року місто Київ.

Справа №369/10927/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16891/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді (судді-доповідача) Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 ,на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2024 року (у складі судді Янченко А.В.)

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Дмитро Миколайович, Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Кондратенко Юлія Володимирівна про визнання недійсним договору та про відновлення становища, яке існувало до порушення

ВСТАНОВИВ

27.06.2024 року ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Недоступ Дмитро Миколайович, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Кондратенко Юлія Володимирівна про визнання недійсним договору та про відновлення становища, яке існувало до порушення.

28.06.2024 року (зареєстровано в канцелярії суду 01.07.2024 року) представником позивача було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та шляхом заборони ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії, які направлені на відчуження та/або передачу права користування в будь-який спосіб, та/або передачу в заставу (іпотеку) квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги заявник мотивує тим, що 18.06.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав від позивача у позику грошові кошти в розмірі 4 692 000,00 грн. під 20 % річних, яку (позику) зобов`язаний був повернути не пізніше 18.06.2020 року, що підтверджується розпискою від 18.06.2019 року.

З 19.06.2020 року ОСОБА_4 є таким, що прострочив виконання своїх обов`язків за Договором позики від 18.06.2019 року, так як взяті на себе зобов`язання не виконав до 18.06.2020 року включно, позику в повному обсязі не повернув, відсотки за користування позикою не сплатив.

11.11.2021 року рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 11.11.2021 року по цивільній справі № 712/2801/21 було позовну заяву 03.03.2021 року задоволено частково, було стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за розпискою від 18.06.2019 року в сумі 4 542 000,00 грн., відсотки за користування позикою 20 % річних у сумі 918 673,00 грн., 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання у сумі 115 136,00 грн., судовий збір в сумі 10 36135 грн., а всього 5 586 170,35 грн.

25.01.2022 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Дмитра Миколайовича було відкрито виконавче провадження (ВП № 68365450) з примусового виконання виконавчого листа від 21.01.2022 року.

В ході додаткової перевірки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що майно боржника ОСОБА_4 перебувало під арештом з 08.02.2013 року, який було накладено при виконанні рішення Соснівського р/с м. Черкаси № 2-229/12 від 25.05.2012 року, який (арешт) було знято (припинено) 17.06.2021 року.

22.06.2021 року, ОСОБА_4 було відчужено нерухоме майно (шляхом укладання договору дарування квартири від 22.06.2021 року № 772, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу в м. Полтава, Запорожець О.О.) на користь ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме: однокімнатна квартира площею 39,3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 ; Станом на дату відповіді, вищезазначена квартира зареєстрована за ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

23.06.2021 року, ОСОБА_4 було відчужено нерухоме майно (шляхом укладання договору дарування квартири від 23.06.2021 № 1843, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області, Кондратенко Ю.В.) на користь своєї дружини, ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ), а саме: двокімнатна квартира площею 76,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В подальшому, 30.11.2021 року, ОСОБА_5 відчужила вищезазначену квартиру (шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2021 № 4100, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області, Кондратенко Ю.В.) на користь ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Заявник вказує, що на його переконання договір дарування від 22.06.2021 року та договір дарування від 23.06.2021 року мають бути визнані в судовому порядку недійсними, а порушене право позивача має бути відновлено шляхом припинення права власності ОСОБА_6 на Квартиру АДРЕСА_4 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_5 , а також шляхом повернення права власності на квартиру АДРЕСА_4 та на квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_4 .

У позовній заяві № 2-ю від 22.06.2024 року заявлено дві позовні вимоги , а саме:

Визнати недійсним Договір дарування квартири від 23.06.2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Кондратенко Юлією Володимирівною та який зареєстрований в реєстрі за № 1843, що був укладений між ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ; АДРЕСА_7 );

Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом припинення права власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та шляхом повернення права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

Тому заявник вказує, що на його переконання невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів ОСОБА_3 у разі задоволення позовної заяви № 2-ю від 22.06.2024 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2024 року задоволено заяву.

Накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 16 вересня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні заяви позивача.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала незаконна та необґрунтована, прийнята з порушенням норм процесуального права.

Вказує, що позивачем на підтвердження доводів та аргументів своєї заяви про забезпечення позову не було додано будь-яких доказів, які б підтверджували існування загрози порушення прав позивача щодо виконання рішення суду у випадку задоволення позову, вчинення відповідачами дій, які б свідчили про створення ним умов для ухилення від виконання рішення суду у випадку задоволення позову. Також відсутні мотиви у заяві та оскаржуваній ухвалі щодо незастосування зустрічного забезпечення.

Зазначає, що усе мотивування ухвали складається з загальних шаблонних фраз, без аналізу та оцінки конкретної ситуації, доводів та аргументів заяви.

До Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_7 , яким просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вказує, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що своєчасне невжиття заходів забезпечення позову може стати перешкодою для належного та повного захисту і відновлення порушених цивільних прав ОСОБА_3 , в зв`язку з тим, що вказана вище квартира, власником якої на даний час являється ОСОБА_2 , в ході судового розгляду може бути відчужена на користь третіх осіб, що призведе до докладання додаткових процесуальних зусиль позивачем, пов`язаних із формуванням нового суб`єктного процесуального складу або зміни підстави та предмету позову. Позивач насамперед мав на меті не зловживання своїми процесуальними правами чи порушення законних прав ОСОБА_2 , а мав на меті створення таких умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Вважає, що оскільки визнання недійсним правочину так чи інакше вплине на подальший правовий режим цього нерухомого майна (квартири), то вибраний ОСОБА_3 вид забезпечення позову є співмірним із заявленими в даній справі вимогами. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 , оскільки квартира, навіть при застосуванні заходів забезпечення позову (арешту), залишається в її володінні та користуванні.

Звертає увагу, що накладення арешту на квартиру не відновлює порушене право ОСОБА_3 , при цьому не позбавляє права власності ОСОБА_2 , а лише тимчасово, до розгляду справи по суті, унеможливлює відчуження спірного майна ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - Вініченко В.В. підтримав доводи апеляційної скарги. Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Накладаючи арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції був переконаний, що саме такий захід забезпечення позову зможе забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача, є співмірним із вимогами позивача та не порушить прав осіб.

Такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, якими, зокрема, є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Предметом спору у цій справі є визнання договору дарування нерухомого майна недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом припинення права власності на арештовану квартиру за відповідачем. Вимоги позову направлені на захист прав позивача, оскільки ОСОБА_4 має перед позивачем заборгованість, за якою відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, разом з тим ОСОБА_4 було відчужено спірну квартиру, що, на думку позивача, було вчинено задля уникнення виконання рішення суду.

Враховуючи характер спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги заяви ОСОБА_3 , а саме накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 підлягають задоволенню, оскільки безпосередньо пов`язані з суб`єктивними правами позивача на предмет спору.

Тому вжиті судом заходи забезпечення позову, а саме накладення арешту на спірне майно є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Правильним є висновок суду про те, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті може істотно ускладнити у разі задоволення позовних вимог поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких звернулась позивач.

Тоді як доводи апеляційної скарги про те, що невжиття заходів забезпечення позову не може утруднити виконання рішення суду не спростовує висновки суду першої інстанції, який виходив з утруднення ефективного способу захисту в разі іще одного відчуження нерухомого майна, що змусить позивача змінювати або склад учасників, або навіть подавати новий позов.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом належним чином не вмотивовано незастосування зустрічного забезпечення позову, спростовуються матеріалами справи.

Часиною 1 ст. 154 ЦПК України визначено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статі 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

В даному випадку матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що позивач зареєстрований на території України, що скаржником не спростовано.

Судом першої інстанції зазначено в мотивувальній частині ухвали, що суд не вбачав підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та звертає увагу, що скаржник, не погоджуючись з таким мотивуванням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не зазначив, які наслідки та збитки може понести відповідач у разі задоволення заяви про забезпечення огляду. Такі доводи мають за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, відповідач не позбавлена права самостійно звернутись до суду з вимогами про вжиття заходів зустрічного забезпечення за наявності відповідних для цього підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що заходи забезпечення позову є необхідними, достатніми та співмірними із заявленими позовними вимогами є цілком обґрунтовані.

Крім того, колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 лютого 2022 року в справі № 367/3628/21 (провадження № 61-14886св21).

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська