Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Будзан Л.Д.,

за участі секретаря судового засідання - Губенко О.М.,

розглянувши в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Пономаренка М.В. звернулась до суду із позовом до Київської міської ради, в якому просила визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що 03.04.2019 ОСОБА_1 видано Відділом з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 . Позивач намагалась зареєструвати відповідне право із внесенням відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак, не змогла цього зробити, оскільки, в зазначеному реєстрі власником цього майна, на підставі свідоцтва про право власності, яке було визнано недійсним, вказана ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вказує, що, незважаючи на наявність всіх підтверджуючих документів у позивача, остання, позбавлена можливості внести зміни до реєстру про своє право власності, оскільки, державні реєстратори не мають інформації про порядок передання права власності між особою, що зазначена в реєстрі та особою, яка набула право власності на підставі чинного свідоцтва. Посилаючись на викладене, а також з огляду на неможливість зареєструвати своє право на майно у встановленому порядку, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом та вказує про наявність підстав для визнання за нею право власності на вказану квартиру в судовому порядку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2023, головуючим суддею у справі було визначено ОСОБА_3

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 06.11.2023, позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 01.12.2023, у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження.

В зв`язку із відрахуванням зі штату суду суддю ОСОБА_3 на підставі розпорядження керівника апарату суду від 23.01.2024 № 509, справу 23.01.2024 повторно автоматично розподілено та визначено головуючого суддю Будзан Л.Д.

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 01.02.2024, справу прийнято до провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19.03.2024, у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19.06.2024, вирішено повернутися до розгляду справи у підготовче провадження, призначено підготовче судове засідання, та залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Подільську районну в місті Києві державну адміністрацію.

В серпні 2024 року до суду від представника третьої особи надійшли письмові пояснення на позов, відповідно до яких третя особа вказує на безпідставність вимог позивача про визнання за нею права власності на квартиру. Відповідно до свідоцтва про право власності від 03.04.2019 № 56 позивач вже є власником квартири АДРЕСА_1 , та зазначене право не оспорюється, а відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права власності в судовому порядку.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25.09.2024, у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, та просив позов задовольнити.

Відповідач та третя особа явку своїх представників в судове засідання не забезпечили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином.

З огляду на викладене, суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_1 відбулась пожежа, внаслідок якої загинула ОСОБА_2 , 1940 р.н.

Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 28.10.2015 у справі № 758/11229/15-ц, визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 12.05.2016 № 87, визнані недійсними розпорядження Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 10.07.2015 № 211 щодо передачі квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 та видане на його підставі свідоцтво про право власності на квартиру.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 03.04.2019 Відділом з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Зазначене свідоцтво на час розгляду даної справи є чинним, та у встановленому законом порядку не було визнано недійсним.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.08.2023, в реєстрі зазначені відомості щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 10.07.2015 Відділом з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

Відповідно до рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА) Микитенко О.В. від 09.08.2024 № НОМЕР_3, було відмовлено у проведенні реєстраційних дій за заявою від 05.08.2024, у зв`язку із тим, що подані заявником документи не дають можливість встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно.

Зазначена відмова позивачем у встановленому законом порядку оскаржена не була, та доказів зворотному матеріали справи не містять.

Сукупність наявних у справі доказів свідчить про те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 , та дане право ані відповідачем, ані третьою особою у даній справі фактично не оспорюється.

Звертаючись до суду, сторона позивача вказує, що зареєструвати своє право власності в реєстрі позивач позбавлена можливості, а відтак з метою захисту порушених прав позивача, остання, вважає, що її право власності на квартиру має бути підтверджене в судовому порядку.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У постанові Верховного Суду від 25.05.2020 у справі № 556/1321/16-ц викладений висновок про те, що за своїм змістом право на пред`явлення позову означає право на процес незалежно від його результату, право на діяльність суду щодо розгляду та вирішення вимоги про захист порушеного або оскаржуваного права або законного інтересу, тобто право на одержання рішення незалежно від його змісту і характеру. Таким чином, право на пред`явлення позову є процесуальною категорією, оскільки наявність цього права в зацікавленої особи зовсім не залежить від наявності в неї того суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, які підлягають захисту. Наявність у особи права на пред`явлення позову не завжди означає наявність у неї права на задоволення позову, оскільки суд може встановити, що вимоги не засновані на законі, і відмовити у їх задоволенні.

Як зазначено у постанова об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.04.2021 у справі № 564/2227/17 (провадження № 61-39960сво18), порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку порушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюванимзакономінтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захистузакономабо договором; 3) чи передбаченийзакономабо договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбаченийзакономабо договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Судувід 05.06.2018 у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

За змістом ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 685/547/23).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не обґрунтувала, яке її суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено або не визнається особою, до якої пред`явлено позов.

Крім того, відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З аналізу норм законодавства вбачається, що набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при вирішенні питання про визнання права власності повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з усталеною судовою практикою власник майна має пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджені відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 640/3509/19, провадження № 61-10287св20).

Отже, вбачається, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач у позові зазначає, що її права порушуються з огляду на неможливість реєстрації права власності в реєстрі та відмови державного реєстратора у вчиненні реєстраційних дій.

Однак, варто відмітити те, що в матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності позивача на квартиру, яке є чинним та ніким у встановленому законом порядку не оспорюється.

Суд зазначає, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень не свідчить про те, що відповідач у даній справі будь-яким чином заперечує право власності позивача на спірну квартиру та оспорює його, а відмова у реєстрації права власності позивача на квартиру на підставі дійсного правовстановлюючого документу не свідчить про наявність підстав для необхідності визнання права власності за позивачем на квартиру в судовому порядку.

Крім того, законодавцем закріплено порядок оскарження дій державного реєстратора в разі безпідставної відмови в реєстрації права власності на об`єкт нерухомості.

Наявність у позивача припущень щодо порушення її прав не може слугувати достатньою підставою для захисту цього цивільного права, за відсутності доказів того, що таке право не визнається та/або заперечується відповідачем.

При цьому, інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.

Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що право власності позивача на квартиру належним чином підтверджене, доказів того, що таке право власності не визнається та/або оспорюється іншими особами матеріали справи не містять, правових підстав для застосування приписів ст. 328, 392 ЦК України позивачем не доведено, та фактично обрано невірний спосіб захисту, а відтак суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Керуючись ст. 10-11, 76-83, 95, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, залишити без задоволення.

Судові витрати залишити за позивачем ОСОБА_1 по фактично понесеним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи, а також особи, які не брати участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін по справі:

позивач - ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач - Київська міська рада, , юридична адреса: вул. Хрещатик, буд. 36, м. Київ;

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, , юридична адреса: Контрактова площа, 2, м. Київ.

Повний текст рішення суду складено 18.12.2024.

Суддя Леся БУДЗАН