КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року місто Київ.

Справа № 757/11190/24-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15137/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді (судді-доповідача) Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року (ухвалено у складі судді Ільєвої Т.Г., повний текст складено 11.07.2024)

та за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ

У березні 2024 року до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 05.04.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено Договір №458055-КС-004 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».

Позивач вказує, що ОСОБА_1 , належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, у Боржника утворилась заборгованість за Договором № 458055-КС-004 про надання кредиту, в розмірі 273 610,98 грн., що складається з: 63 000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 9 450,00 грн. - заборгованість по комісії за видачу кредиту; 201 160,98 - заборгованість за процентами.

Таким чином, товариство було змушено звернутись до суду про стягнення заборгованості.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» загальну суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 264 160,98 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» сплачений судовий збір у розмірі 4104,16 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» витрати на правову допомогу в розмірі 11 380,00 гривень.

В іншій частині вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог, представник ТОВ «Бізнес Позика» - Глуховецький О.С. 10 січня 2024 року, згідно поштової відмітки, подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує, що включення до Кредитного договору умов про сплату відповідачем комісії за надання кредиту та подальше її витребування є законним та обґрунтованим, оскільки вони базуються на чинних нормах спеціального законодавства України.

Вказує, що суд першої інстанції помилково посилався на Постанову Верховного суду від 9.12.2019 року у справі № 524/5152/15 та звертає увагу, що висновки, зроблені у цій постанові вже не можуть і не повинні бути застосовані до спірних правовідносин між сторонами у цій справі, оскільки проміжок часу, під час якого склались та мали місце такі правовідносини не відповідає проміжку часу правовідносин, що розглядаються наразі.

До Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, якою просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вказує, що кредитодавці можуть встановлювати комісію за конкретні дії, які необхідні під час укладення та виконання кредитного договору, тоді як п. 2.5. Договору визначає, що комісія за надання Кредиту становить 9 450 грн, такий розмір є незмінним та не може бути збільшеним в односторонньому порядку. Тобто з договору не вбачається, за що така комісія повинна бути сплачена позичальником.

Не погоджуючись з таким рішенням в частині стягнення процентів , ОСОБА_1 10 серпня 2024 року, відповідно до поштової відмітки, подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення в оскаржуваній частині та відповідно зменшити суму стягнення до 154 350 грн, у решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесено по неповно з`ясованих обставинах справи, відтак є незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що з тексту рішення не вбачається з яких підстав суд відхилив докази про те, що «процентна ставка» за своєю природою, згідно умов договору, є санкцією (неустойкою) за невиконання умов договору, а «знижена процентна ставка» виконує функцію звичайної процентної ставки.

Вважає, що у договорі №458055-КС-004 про надання кредиту від 05.04.2023 р. т.зв. «знижена» процентна ставка являє собою звичайну процентну ставку для даного виду договору, є фіксованою та залишається дійсною протягом погодженого строку вказаного у договорі про споживчий кредит. Збільшена процентна ставка, названа в договорі «процентна ставка», виконує функції санкції за порушення умов договору, що, відповідно до змін законодавства, підлягають списанню кредитодавцем, якщо проценти нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання договору. Крім того положення про таку ставку є несправедливими та суперечить положенням статті 8 ЗУ «Про захист прав споживачів».

До Київського апеляційного суду надійшов відзив ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» на апеляційну скаргу відповідача, яким просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вказує, що кредитний договір чітко визначає, як умови і порядок застосування стандартної процентної ставки та зниженої процентної ставки так і те, що ці ставки є фіксованими та не змінюються протягом дії кредитного договору.

Вказує, що позивач не нараховував відповідачу жодних штрафних санкцій за неналежне виконання умов кредитного договору.

Звертає увагу, що відповідач, у відповідності до умов Кредитного договору, зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти до 20.09.2023 року. В той же час станом на день подання відзиву, скаржник не здійснював жодних платежів за кредитним договором

У судовому засіданні представник позивача - Глуховецький О.С. підтримав доводи апеляційної скарги позивача, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 . Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується трекінгом з сайту «Укрпошта», відповідно до якого судова повістка відповідачу вручена 10.12.2024 року, причину неявки суду не повідомив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України).

Частиною першою статті 641ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір(оферту)може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В силу приписів частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

За змістом статей 629, 525, 612, 611 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що 05 квітня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "БІЗНЕС ПОЗИКА" і фізичною особою ОСОБА_1 було укладено Договір № 458055-КС-004 про надання кредиту.

Зазначений Кредитний договір:

- як вбачається із його змісту, разом із Правилами надання споживчих кредитів, затв. 27.06.2022 р. складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та з яким Позичальник був попередньо ознайомлений.

- договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених ст. ст. 3, 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію".

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору Кредитодавець надає Позичальнику грошові кошти в розмірі 63 000,00 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом та комісію за надання Кредиту у порядку та на умовах, визначених цим Договором та Правилами надання споживчих кредитів.

Строк кредиту: 24 тижні. Процента ставка: в день 2,00000000, фіксована. Знижена процентна ставка: в день 1,15013493, фіксована комісія за надання Кредиту:9 450 ,00 грн. Термін дії Договору до 20.09.2023 року.

Пунктом 3.2. Кредитного договору визначено, що протягом строку (терміну) кредитування процентна ставка за Кредитом , нараховується за ставкою вказаною у п. 2.4 Договору на залишок заборгованості по Кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування Кредитом, в залежності від дотримання Позичальником графіку платежів, що вказаний в п. 3.2.3. та Додатку №1 до Договору і розраховується в порядку описаному нижче.

Пунктом 3.2.1. Кредитного договору визначено, що у разі якщо погашення Кредиту здійснюється згідно погодженого Сторонами графіку платежів, що наведений в п. 3.2.3. та Додатку №1 до Договору, чи в разі дострокового повернення суми наданого Кредиту, то зобов`язання Позичальника по сплаті Процентів за користування Кредитом розраховуються відповідно до Зниженої процентної ставки, що вказана в п. 2.4. Договору.

Пунктом 3.2.2. Кредитного договору визначено, що Сторони домовились, що у разі якщо повернення Кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, що наведений в п. 3.2.3. та Додатку №1 до Договору, (за виключенням дострокового повернення Кредиту), у наслідок чого виникає прострочка по Кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів то умови про нарахування Процентів за користування Кредитом з Зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між Сторонами застосовуються правила нарахування процентів за Стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 2.4. Договору. При цьому, нарахування процентів за Стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня, від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що вказаний в п. 3.2.3. та Додатку №1 до Договору, та до закінчення терміну дії Договору.

Пунктом 3.2.3. Сторони на момент укладення Договору встановили графік платежів, припускаючи, що Позичальник буде його дотримуватись і застосовуватиметься Знижена процентна ставка.

Кредитор свої зобов`язання відповідно умов Кредитного договору виконав в повному обсязі та надав відповідачу грошові кошти в розмірі 63 000,00 гривень.

В той же час відповідач всупереч умовам Кредитного договору та норм статей 525, 526, 530, 536, 610, 612 Цивільного Кодексу України свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконав, жодних платежів за Кредитним договором не здійснював.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір у формі електронного документу з електронними підписами сторін та із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився з ними.

Отже, станом на день подання заяви заборгованість відповідача перед позивачем складає 273 610,98 гривень: 63 000,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту;9 450,00 гривні - заборгованість по комісії за видачу кредиту;201 160,98 гривень - заборгованість за процентами. Проценти нараховувалися по 20.09.2023 року включно.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було належним чином виконано умови вищезазначеного кредитного договору, а також ним не було спростовано даних позовних вимог позивача. Відмовляючи в задоволення вимог про стягнення комісії за надання кредиту, суд першої інстанції дійшов до висновку, що передбачене умовами кредитування нарахування комісії за кредитне обслуговування договору суперечить принципу розумності, справедливості та добросовісності, а тому вимоги банку в частині стягнення комісії є також незаконними та не підлягають задоволенню

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками, з огляду на наступне.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на п. 6 та п. 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» про те, що під час дії карантину та воєнного стану забороняється підвищення процентної ставки, а тому відсотки повинні були обраховуватись за зниженою процентною ставкою, однак апеляційний суд не погоджується із таким твердженням скаржника з огляду на таке.

Згідно зазначених положень Закону України «Про споживче кредитування» (які діяли на час звернення до суду із позовом) забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів); забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За правилами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Таким чином, питання визначення процентної ставки за кредитним договором вирішується виключно сторонами у договорі.

З досліджуваного кредитного договору слідує, що процента ставка у розмірі 1,15013493 у день надається кредитодавцем виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору (п. 3.2.1 Договору). Сторони домовились, що у разі якщо повернення Кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, у наслідок чого виникає прострочка по кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів, то умови про нарахування Процентів за користування Кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між Стороним застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою (2,00) (п. 3.2.2 Договору). Розміри стандартної процентної ставки та зниженої процентної ставки були погоджені сторонами під час укладення договору, а тому відсутні підстави вважати, що кредитодавець збільшував розмір процентної ставки на порушення п. 6 та п. 6-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування». Разом з тим, ОСОБА_1 мав можливість користуватись зниженою процентною ставкою належно виконуючи умови договору, однак заборгованість не погашав, тому в подальшому у відповідності до умов договору йому була встановлена стандартна процента ставка.

З огляду на зазначене апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача процентів в розмірі визначеному позивачем, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 такі висновки не спростовують.

Щодо апеляційної скарги ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційну скаргу ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» обґрунтовує тим, що судом першої інстанції помилково не стягнуто з відповідача заборгованість за комісію за надання кредиту.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п. 2.5. Договору, розмір комісії за надання Кредиту становить 9 450 грн. Комісія, встановлені цим пунктом Договору, залишається незмінним протягом усього строку (терміну) Договору. Встановлений Договором розмір Комісії не може бути збільшено Кредитодавцем в односторонньому порядку.

При цьому в самому кредитному договорі не зазначено, що саме входить в структуру плати за обслуговування кредиту, в тому числі не зазначено, чи включає в себе обслуговування кредиту плату за послуги банку, безоплатність яких передбачена Законом України «Про споживче кредитування».

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача комісій за користуванням кредитом.

Зважаючи на вищенаведене, доводи апеляційних скарг щодо неправильного вирішення судом першої інстанції позову не знайшли свого підтвердження, на підтвердження обставин, викладених в апеляційних скаргах, скаржники належних та допустимих доказів не надали, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Суд першої інстанції надав правильну оцінку обставинам справи в межах заявлених позовних вимог, правильно вирішив спір по суті.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Так як , апеляційні скарги не задовольняються відсутні підстави для перерозподілу судових витрат, що зробив районний суд, а судові витрати в апеляційному суді покладаються на кожну із сторін і не підлягають відшкодуванню другою стороною.

Враховуючи ціну позову в даній справі, відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України, дана постанова не підлягає оскарженню до Верховного Суду.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська