___________________________________________________________________________________________________________________
провадження № 2/947/4514/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2024 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Літвінової І.А.,

секретар суду Скоропуд С.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 947/21062/24 за позовом ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким зняти арешт та заборону відчуження з нерухомого майна та вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна, шляхом вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження, накладеного на належну ОСОБА_2 на праві власності 1/3 частини квартири, розташованої за трасою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер обтяження 9334086), та квартири за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер обтяження 9333744). Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що ОСОБА_1 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Інша частина квартири належить померлій ОСОБА_2 , єдиним спадкоємцем якої є саме ОСОБА_1 , як її син. Під час вступу у спадщину з`ясувалося, що відносно ОСОБА_2 у провадженні виконавців Київського відділу ДВС у м. Одесі знаходилися численні виконавчі провадженні та існують арешти нерухомого майна. На час подання позовної заяви діючи виконавчі провадження були закриті належним виконанням, тобто сплачені спадкоємцем. Існування арештів щодо нерухомого майна померлої ОСОБА_2 унеможливлює прийняття спадщини спадкоємцем.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Літвіновій І.А.

Ухвалою суду від 24.07.2024 року провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено провести в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи. Цією ж ухвалою учасникам справи встановлено строк вчинення процесуальних дій.

У встановлений строк до суду надійшов відзив відповідача Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) на позов ОСОБА_1 (вхід. № 45666).

Ухвалою суду від 18.10.2024 року прийнято відзив відповідача Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) на позов ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» про скасування арешту майна. Позивачу визначено строк на надання відповіді на відзив.

23.10.2024 року через канцелярію суду стороною позивача надано відповідь на відзив (вхід. 65506).

Ухвалою суду від 25.10.2024 року відкладено розгляд по суті цивільної справи № 947/21062/24. Прийнято відповідь на відзив позивача ОСОБА_1 . Відповідачу Київському відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції визначено строк на подання заперечень на відповідь позивача.

31.10.2024 року до суду надійшов відзив відповідача Акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» на позов ОСОБА_1 (вхід. № 67047).

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з п. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлено, що в Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебували: виконавче провадження № 15062295, відкрите на підставі виконавчого листа від 28.07.2009 року № 2-2794/09 про стягнення зі ОСОБА_2 36 504,83 грн. на користь ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк»; виконавче провадження № 19141767, відкрите на підставі виконавчого листа від 28.07.2009 року № 2-2794/09 про стягнення зі ОСОБА_2 271,92 грн. на користь ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк», у межах якого і було накладено арешт на майно боржника.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на час винесення постанови) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню

Відповідно до частин 1 та 2 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 1, ч. 2, ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" державною виконавчою службою, у тому числі, підлягають виконанню виконавчі листи, що видаються судами.

Як вказано у частини 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно з ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У відповідності до частини 1 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» Державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

За приписами частини 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 5 ч. З ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Положеннями ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

В подальшому вищевказані виконавчі провадження, боржником у яких є ОСОБА_2 були завершені з підстав, не пов`язаних з виконанням у повному обсязі вимог виконавчих документів, а відповідні виконавчі листи були повернуті стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV, що не передбачає застосування наслідків завершення виконавчого провадження, встановлених частиною першою статті 50 названого Закону (правові висновки Верховного Суду в постановах від 28.08.2019 року у справі № 522/23419/16-ц та від 05.12.2018р. у справі № 826/2464/16).

Як вбачається із позовної заяви, підставою обтяження спірного майна є постанова Київського відділу ДВС у м. Одесі Південного Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (м. Одеса) Міністерства Юстиції України в рамках виконавчого провадження.

Звертаючись до суду із позовною заявою, позивач просить звільнити спадкове майно з-під арешту, оскільки накладення арешту на майно померлої мати ОСОБА_2 порушує його права, як він вважає, як власника, з боку органів державної влади, захист якого передбачено ст. 41 Конституції України, ст. 317,319,321,391 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації.

Отже, у позивача не існує порушення у праві власності з боку органів державної влади, оскільки за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на спірне спадкове майно. Сам по собі факт позбавлення можливості позивача прийняти спадщину, не є підставою для скасування заходів забезпечення позову, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконано. Позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме не додано будь-яких документів підтверджуючих виконання рішення суду.

Слід зазначити, що загальний алгоритм дій у разі якщо особа бажає прийняти спадок та погасити боргові зобов`язання має бути наступним: отримати свідоцтво про смерть спадкодавця; повідомити кредитора про смерть боржника; пред`явити копію свідоцтва про смерть; написати в нотаріальній конторі заяву про прийняття спадку; через шість місяців після смерті позичальника вступити в права спадку; врегулювати відносини з кредитором виплатити борг єдиним платежем чи оформити графік виплат; за підсумками року, в якому прийнятий спадок, оформити податкову декларацію і заплатити податок із спадку. Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Якщо ж боргові зобов`язання перевищують вартість спадщини, то він має право відмовитися від такої спадщини.

Також, у випадку прострочення кредитором та після вступу у спадщину, спадкоємець, як правонаступник боржника, не позбавлений права вирішити у встановленому законом порядку питання щодо визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене та відсутність будь-яких доказів виконання рішення суду, суд вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України)

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 317, 319 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерного товариства КБ «ПРИВАТБАНК» про скасування арешту майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до апеляційного суду.

Суддя І. А. Літвінова