Справа № 199/903/22
(2/199/54/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

04.12.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Циганок К.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Приходько О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

09 лютого 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог послалась на те, що позивач є клієнтом відповідача та має рахунок за № НОМЕР_1 , на якому мав знаходитись депозит позивача в загальному розмірі 6100 доларів США. Для використання означеного рахунку, призначеного для накопичення позивачем коштів для купівлі квартири, відповідачем позивачу була видана картка за №311467. Згідно виписки з особового рахунку позивача за період з 26 листопада 2018 року по 27 січня 2022 року з основного рахунку позивача було здійснено зняття коштів у АТ «Ідея Банк» у розмірі 5900 доларів США без пред`явлення платіжного засобу через касу банку у Дніпровському відділенні №2 АТ «Ідея Банк», а саме: 09 липня 2021 року 4900 доларів США, 15 липня 2021 року 1000 доларів США. Залишок коштів в 200 доларів США, було знято вже позивачем особисто 14 вересня 2021 року, коли вона звернулась до відділення банку, де їй повідомили про вказані вище факти зняття коштів від 09 та 15 липня 2021 року. У той же самий день 14 вересня 2021 року позивач звернулась до відповідача із письмовою заявою про повернення їй коштів депозиту в розмірі 5900 доларів США, у відповідь на що отримала 26 жовтня 2021 року письмову відмову, мотивовану відсутністю у банку зобов`язань перед позивачем на вказану суму. Позивач стверджує, що не знімала коштів зі свого депозитного рахунку ні 09, ні 15 липня 2021 року в загальному розмірі 5900 доларів США. 01 листопада 2021 року та 10 січня 2022 року позивач з приводу наведених фактичних обставин звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення до відного територіального органу поліції. За викладених обставин позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 5900 доларів США. Крім того позивач просила покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків її позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2022 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем всіх виявлених недоліків її позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження із викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2022 року, від 01 грудня 2022 року, від 20 грудня 2023 року задоволено клопотання про витребування низки доказів.

Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2024 року, постановленими без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про допит позивача в якості свідка, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі з підстав його необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог. Від сторони позивача до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача також просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи свою правову позицію тим, що позивачем не подано суду достатніх, належних та допустимих доказів, а згідно виписки по рахунку позивач в період з 26 листопада 2018 року по 15 липня 2021 року здійснювала внесення та зняття коштів, зокрема нею 09 та 15 липня 2021 року було знято зі свого рахунку кошти в загальному розмірі 5900 доларів США. Позивачу було відомо про зняття коштів з її рахунку, однак остання не зверталась до відповідача з приводу будь-яких несанкціонованих списань з її рахунку.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляду справи по суті за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що між позивачем, як вкладником, та відповідачем, як банком, 26 листопада 2018 року було укладено договір банківського вкладу із відкриттям поточного рахунку № НОМЕР_1 у валюті долар США. При цьому строк дії договору, проценти на банківський вклад умовами укладеного між сторонами договору не передбачені, а отже такий договір банківського вкладу є вкладом на вимогу. Викладені обставини підтверджуються копією виписки-повідомлення №С-401-0 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк» від 26 листопада 2018 року, копією довідки відповідача від 27 січня 2022 року про відкриття на ім`я певних рахунків у певній валюті, а також дані обставини не заперечувались відповідачем.

Як вбачається зі змісту виписки по особовому рахунку позивача у АТ «Ідея Банк» за період з 26 листопада 2018 року по 27 січня 2022 року, позивачем декількома платежами було внесено на її вищевказаний рахунок грошові кошти в загальному розмірі 6100 доларів США, які обліковувались на рахунку до 09 липня 2021 року. Дана виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, а також є належним доказом внесення позивачем на депозитний банківський рахунок коштів у певній сумі, що підтверджується і змістом п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.

В ході розгляду справи судом також встановлено, що 09 та 15 липня 2021 року у Дніпровському відділенні №2 АТ «Ідея Банк» (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, 3А) через касу банку відбулось зняття готівки з вищевказаного депозитного рахунку позивача в розмірі 4900 доларів США та 1000 доларів США відповідно, що підтверджується копіє виписки по особовому рахунку, а також копіями квитанцій та заяв на видачу готівки №3215275 від 09 липня 2021 року, №5311159 від 15 липня 2021 року.

14 вересня 2021 року позивач подала відповідачу заяву, в якій просила повернути їй грошові кошти, розміщені нею на відкритому відповідачем для неї рахунку № НОМЕР_1 , в сумі 5900 доларів США. Копія заяви наявна в матеріалах справи.

У відповідь на вищевказану заяву позивача відповідач своїм листом від 26 жовтня 2021 року відмовив позивачу у поверненні їй вказаної спірної суми грошових коштів, свою відмову відповідач мотивував тим, що за результатами проведеної перевірки відповідальними підрозділами банку не встановлено факту наявності перед позивачем зобов`язань в рамках вказаної у заяві позивача суми. Копія листа відповідача наявна в матеріалах справи.

За вищевикладених обставин позивач 10 січня 2022 року звернулась до ВП №7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про кримінальне правопорушення, що підтверджується копією відповідної заяви, копією листа територіального відділу поліції,

11 квітня 2022 року позивач повторно звернулась до відповідача із заявою, в якій просила повідомити їй обставини та особу, якій було видано банком спірні грошові кошти з рахунку позивача. Копія заяви наявна в матеріалах справи.

Окрім того, судом встановлено, що СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001413, розпочатому 09 листопада 2021 року за заявою АТ «Ідея Банк» за фактом підробки невстановленими особами (групою осіб) документів депозитних договорів та кваліфікованому за ст.358 ч.3 КК України, в ході якого за наслідками тимчасового доступу здійснено вилучення з Дніпровського відділення №2 АТ «Ідея Банк» (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, 3А) оригіналів заяв на видачу готівки №3215275 від 09 липня 2021 року та №5311159 від 15 липня 2021 року, якими оформлено зняття та отримання 09 та 15 липня 2021 року з рахунку № НОМЕР_1 спірних грошових коштів. Вказані документи на підставі постанови про призначення судової почеркознавчої експертизи було направлено до експертної установи. Викладене підтверджується копією листа територіального органу поліції від 16 січня 2023 року, копією постанови слідчого про відмову в задоволенні заяви, клопотання, а також визнано сторонами.

Разом з тим, відповідно до висновку експерта №2945-23, складеного за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №0001413 від 21 листопада 2023 року, підписи від імені позивача, розміщені у графі «Отримувач» заяв на видачу готівки №3215275 від 09 липня 2021 року та №5311159 від 15 липня 2021 року, виконані не позивачем, а іншою особою. Тобто вищевказані заяви, які є єдиним у справі доказом отримання коштів з депозитного рахунку позивача певною особою (за твердженням сторони відповідача позивачем), підписані не позивачем, як отримувачем цих коштів, а невідомою особою, що підтверджує твердження сторони позивача про неотримання нею коштів зі свого депозитного рахунку та спростовує твердження сторони відповідача про видачу коштів саме позивачу (зняття нею коштів зі свого рахунку). При цьому, за твердженнями представника відповідача в судовому засіданні та згідно копії довідки відповідача від 10 травня 2024 року у відповідача не збереглись відеозаписи з камер відеоспостереження у момент видачі спірних коштів з депозиту позивача у відповідному відділенні банку з підстав закінчення терміну зберігання.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність», Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління НБУ від 03 грудня 2003 року №516 (далі Положення), Інструкцією про ведення касових операцій банками в України, затвердженої постановою Правління Національного банку України №103 від 25 вересня 2018 року (далі Інструкція).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст.633 ЦК України).

Нормою ст.1059 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно з п.1.4 глави 1 Положення (у редакції, чинній на момент укладення договорів банківського вкладу), залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до норми ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

За змістом пунктів 102-104 розділу VI Інструкції (в редакції, чинній на момент спірної видачі грошових коштів позивач з її рахунку липень 2021 року) до касових документів, які оформляються банками (філіями, відділеннями) згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать , втому числі, заява на видачу готівки. Заява на видачу готівки, окрім іншого, повинна містити власноручні підписи або ЕП отримувача.

Пунктом 140 розділу VI Інструкції (в редакції, чинній на момент спірної видачі грошових коштів позивач з її рахунку липень 2021 року) передбачено, що банк (філія, відділення) видає з операційної каси готівку національної валюти за такими видатковими касовими документами: за заявою на видачу готівки видача готівки фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків.

Пунктом 142 розділу VI Інструкції (в редакції, чинній на момент спірної видачі грошових коштів позивач з її рахунку липень 2021 року) встановлено, що банк (філія, відділення) здійснює видачу з операційної каси готівки іноземної валюти/банківських металів за такими видатковими касовими документами за заявою на видачу готівки: фізичним особам: з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків.

Пунктом 111 розділу VI Інструкції (в редакції, чинній на момент спірної видачі грошових коштів позивач з її рахунку липень 2021 року) передбачено, що банк (філія, відділення) здійснює належну перевірку клієнта, уключаючи ідентифікацію та верифікацію клієнта/представника клієнта, який проводить касову операцію без відкриття рахунку, відповідно до законодавства України з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Частиною 3 ст.1058 ЦК України визначено, що до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За змістом ст.ст.1066-1168 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 190, 192, 193, 316, 317, 319, 328 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно, різновидом якого грошові кошти), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Нормою ст.16 ЦК України в якості одного із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено примусове виконання обов`язку в натурі.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм чинного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд. Близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року по справі №904/5726/19, від 28 вересня 2022 року по справі №483/448/20, від 27 листопада 2024 року по справі №204/8017/17.

Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року по справі №662/397/15-ц.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 та від 25 червня 2019 року по справі №924/1473/15 зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року по справі №308/6023/15-ц зроблено висновок про те, що зобов`язання з відшкодування шкоди, як правило, може мати місце лише за відсутності договірних правовідносин. Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

У разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання. Вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на обов`язок банку щодо належного виконання взятих на себе зобов`язань за відповідними договорами. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року по справі №446/2145/21.

У системі договірних зобов`язань, що запроваджена ЦК України, договір банківського вкладу (депозиту) є договором sui generis (свого роду), який не може бути кваліфікований як різновид договору про надання послуг. За договором банківського вкладу (депозиту) банк надає вкладнику послугу, поняття якої трактується в розумінні Законів №2664-III (Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») та №1023-ХІІ (Закону України «Про захист прав споживачів»), але не в розумінні ЦК України. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Такий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15-ц, від 18 квітня 2023 року по справі №199/3152/20.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 у справі №6-352цс16 зроблено правовий висновок про те, що договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Верховний Суд України вказав, що при розгляді вказаної справи суди дійшли помилкового висновку щодо спричинення шкоди діями працівника банку вкладнику, адже з моменту передачі грошових коштів уповноваженій особі банку саме банк є їх власником, а тому саме банку спричинена шкода злочином. Вкладник має право вимоги до банку про повернення вкладу за договором банківського вкладу з урахуванням нарахованих процентів згідно умов укладеного договору та застосуванням наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року по справі №463/5896/14-ц та від 13 жовтня 2020 року по справі №369/10789/14-ц зроблено висновок про те, що банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу), та неналежне виконання ними своїх посадових обов`язків не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Таким чином, відносини між клієнтом та банком з приводу банківського вкладу варто розглядати через призму договірних.

У справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) (№2) від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати, і якщо він використовує її на власну користь, банк повинен повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року та є одним з основоположних елементів правової держави («Неждет Сахін і Періхан Шахін проти Туреччини» (Nejdet Sahin and Perihan Sahin v. Turkey), №13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ст.1 Першого Протоколу до Конвенції). Цей же принцип закріплено у ст.41 Конституції України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року по справі №662/397/15-ц дійшла правового висновку, що у разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи. Якщо експертиза, яка проведена у кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, то незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений така експертиза може бути допустимим доказом. Висновок, підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням ст.102 ЦПК України. Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальному провадженні, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. Даний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року по справі №477/2330/18, а також у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року по справі №686/23256/16-ц, від 27 січня 2021 року по справі №461/3675/17, від 25 березня 2021 року по справі №752/21411/17, від 29 березня 2023 року по справі №308/10606/17, від 10 травня 2023 року по справі №522/24078/14-ц, від 27 листопада 2023 року по справі №191/2789/20.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду судом встановлено, що між сторонами 26 листопада 2018 року було укладено договір банківського вкладу у валюті долар США, на виконання умов якого на відкритий відповідачем для позивача відповідний рахунок останньою було внесено грошові кошти в загальному розмірі 6100 доларів США, які зберігались на такому рахунку до 09 липня 2021 року, коли працівниками банку начебто позивачу за її заявами про видачу готівки №3215275 від 09 липня 2021 року та №5311159 від 15 липня 2021 року невстановленій особі у Дніпровському відділенні №2 АТ «Ідея Банк» (адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, 3А) було видано частину належного позивачу депозиту двома сумами в загальному розмірі 5900 доларів США. При цьому, загадані заяви про видачу готівки, саме якими мало підтверджуватись отримання позивачем коштів з її депозиту, були підписані не позивачем, а іншою особою. Останній факт встановлено на підставі висновку експерта №2945-23 від 21 листопада 2023 року, складеного за постановою органу досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0001413. При цьому такий висновок експерта не викликає в суду жодних сумнівів та зауважень з приводу його достовірності та складенні у відповідності до вимог процесуального закону в рамках кримінального провадження. Достовірність такого експертного висновку не заперечувалась і стороною відповідача. Разом з тим, у відповідача відсутній запис з камер відеоспостереження на підтвердження його тверджень про отримання коштів депозиту саме позивачем, інших доказів достовірності своїх заперечень проти позову стороною відповідача суду не подано. За викладених обставин позивач ще в досудовому порядку 14 вересня 2021 року зверталась до відповідача із письмовою заявою про повернення їй коштів депозиту за договором банківського вкладу, який є вкладом на вимогу, однак у відповідь на своє звернення отримала письмову відмову банку від 26 жовтня 2021 року. З викладеного суд приходить до висновку про невиконання відповідачем свого договірного обов`язку з повернення позивачу, як вкладнику, її вкладу після пред`явлення відповідної вимоги, що є достатньою підставою для задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача спірної суми неповернутого вкладу в розмірі 5900 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги, суд керувався і правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц, згідно якого зі змісту ст.ст.193, 524, 533 ЦК України, Закону України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» слідує, що хоча гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, однак сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти-фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Спираючись на такий правовий висновок, суд вважає за можливе в порядку примусового виконання відповідачем його договірного обов`язку з повернення позивачу суми вкладу стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 5900 доларів США.

Вирішуючи спір сторін по справі на користь позивача, суд також керувався принципом jura novit curia («суд знає закони»). Так, хоча сторона позивача у мотивуванні позову наводить норми, що регулюють деліктні зобов`язання, та посилається на завдання їй майнової шкоди відповідачем, однак фактично просить стягнути з відповідача на свою користь суму неповернутого вкладу, обов`язок з повернення якого є договірним та порушено відповідачем, а отже правовідносини між сторонами по справі є договірними, тому суд приходить до висновку про необхідність застосування для врегулювання спору сторін норм договірного права, наведених вище за текстом цього рішення. При цьому, така самостійна кваліфікація судом змісту правовідносин сторін не є виходом за межі позовних вимог, не спотворює підстави та предмет позову, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та дозволяє досягти мети звернення позивача до суду отримання спірної суми грошових коштів, протиправно не повернутих їй відповідачем.

Разом з тим, суд критично оцінює та не приймає до уваги заперечення відповідача проти позову, оскільки вони суперечать наведеним вище правовим висновками. Більш того, хибним є посилання сторони відповідача у відзиві на неповідомлення позивачем відповідача про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції з її банківським рахунком, які позивач не виконувала і не дозволяла, внаслідок чого до моменту такого повідомлення ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе саме позивач. Критична оцінка судом такого твердження сторони відповідача зумовлена тим, що позивач не втрачала електронний платіжний засіб, а протиправне зняття невідомими особами з її депозитного рахунку коштів було здійснено через касу у відділенні банку (відповідача), тобто за умови, коли відповідальні працівники банку (відповідача) мали ідентифікувати власника депозитного рахунку, встановити наявність підстав для видачі коштів з депозиту, вже після чого видавати кошти. Однак доказів належного здійснення працівниками відповідача таких дій суду подано не було, навпаки, наявні у справі докази свідчать, що спірні кошти з депозитного рахунку позивача були отримані не позивачем, а іншою невідомою особою, що не припиняє і не знімає з відповідача його договірний обов`язок із повернення позивачу коштів депозиту, навіть у випадку вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже наявність необхідних підстав для їх задоволенні в повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, приймаючи до уваги, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1593 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.11, 15, 16, 179, 190, 192, 193, 316, 317, 319, 321, 328, 525, 526, 530, 610-612, 629, 633, 1058-1060, 1066-1068 ЦК України, ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.1.4 глави 1 Положення, 102-104, 111, 140, 142 розділу VI Інструкції, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів, стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» (; адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) 5900 доларів США.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» (; адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11) на користь держави судовий збір в розмірі 1593 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко