Провадження № 2/344/786/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Польської М.В.

секретаря Мациборка С.Я., Тимів Ю.М., Соляник Т.І.

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Івано-Франківського міського суду в загальному позовному провадженні в режимі ВКЗ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася в жовтні 2023р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 16.03.2013 року до моменту укладення шлюбу; визнання майна спільною сумісною власністю, орієнтовною вартістю такого в цілому 8 784 618.70грн., яке придбане на ім`я ОСОБА_3 та зареєстроване за ним, а саме: транспортний засіб Chevrolet Volt д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 р.в., дата реєстрації 01.11.2017р. (середня ринкова вартість 16000 доларів США), транспортний засіб Kia Sportage д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 р.в., дата реєстрації 06.12.2013р. (середня ринкова вартість 15000 доларів США), водний транспорт яхта Galeon340Flibride, рік випуску 2010р, потужність 546 к.с. (середня ринкова вартість 210 000 доларів США); визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль Chevrolet Volt д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 р.в., дата реєстрації 01.11.2017р.; стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/2 частини вартості водного транспорту яхти Galeon340Flibride, рік випуску 2010р, потужність 546 к.с. у сумі 105 000 доларів США.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами 25.05.2023р. розірвано шлюб за рішенням суду, який був укладений 21.05.2015 року. Під час шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сторони почали проживати однією сім`єю ще з 16.03.2013р, зокрема позивач була зареєстрована з 03.09.2014р. за адресою по АДРЕСА_1 , де проживав і був зареєстрований відповідач, вели спільний бюджет, мали спільні витрати, разом проводили час та піклувались один про одного. До укладення шлюбу та під час його, придбане сторонами спірне майно. Оскільки діти залишені на проживання з матір`ю, а розмір аліментів стягуваних за рішенням суду є недостатнім (одна дитина є інвалідом), є підстави відходу від засади рівності часток шляхом виділення позивачу у власність одного автомобіля та стягнення половини вартості за водний транспорт яхту.

Ухвалою від 11.10.2023п. позов залишено без руху.

Ухвалою від 26.10.2023р. було відкрито підготовче провадження у даній справі, звільнено позивача від сплати судового збору.

20.11.2023р. надійшов відзив, в якому вимоги позову представник відповідача заперечив. У відзиві зазначено, що позивач не вказала про те, що до січня 2014 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі. Спірний автомобіль Kia Sportage та яхта придбані відповідачем ще до розірвання шлюбу позивача з колишнім чоловіком, за власні кошти, а ОСОБА_1 прибула з м.Запоріжжя, що й підтверджується реєстрацією 03.09.2014р. її по місцю проживання відповідача, де були зареєстровані окрім неї і інші особи. Те, що сторони проживали однією сім`єю до укладення шлюбу, ведення господарства, наявності спільних прав та обов`язків притаманних подружжю, доказів належних і допустимих позивач не надала, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю. Отже, придбаний автомобіль і яхта набуті до реєстрації шлюбу з позивачем та не можуть бути спільним майном сторін, так як такі не придбані ні за спільні кошти, ні під час фактичних шлюбних відносин. Стосовно іншого автомобіля Chevrolet Volt д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 р.в., дата реєстрації 01.11.2017р., то такий дійсно набутий під час шлюбу між сторонами, однак за особисті кошти відповідача з продажу попередньо придбаного ним авто ще задовго до шлюбу з позивачем.

04.12.2013р. надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою від 10.04.2024р. закрито підготовче провадження у справі.

Ухвалою від 03.06.2024р. забезпечено позов та накладено арешт на спірне майно.

Представник позивача та позивач в судових засіданнях позовні вимоги підтримали.

Відповідач та представник відповідача у судових засіданнях позовні вимоги заперечили, просили відмовити повністю.

Заслухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.05.2015 року був укладений шлюб між сторонами, який за позовом ОСОБА_1 розірвано, згідно заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 25.05.2023р., яке набрало законної сили 27.06.2023р. (а.с.11-12, 13-14 т.1), двох дітей народжених під час шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено на проживання з матір`ю.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 16.03.2013 року до моменту укладення шлюбу 21.05.2015 року, позивач зазначала, що сторони проживали разом на зйомній квартирі, а потім зокрема вона була зареєстрована з 03.09.2014р. за адресою по АДРЕСА_1 , де проживав і був зареєстрований відповідач, вони вели спільний бюджет, мали спільні витрати, разом проводили час та піклувались один про одного. Після розірвання шлюбу, вона й надалі проживає в цій квартирі з дітьми.

Так, ОСОБА_1 суду пояснила, що вона приїхала з Києва до м.Івано-Франківськ, а з березня 2013 року по липень 2013р. з ОСОБА_3 винаймали квартиру, де проживали разом, після чого у липні 2013 року вона переїхала проживати у квартиру відповідача за адресою по АДРЕСА_1 , де залишилась і по даний час. На пропозицію відповідачу купити їй з дітьми інше житло, останній не погоджується.

Заперечуючи ці вимоги, представник відповідача, а в подальшому і сам відповідач (допитаний судом як свідок) суду пояснили, що до початку 2014 року позивач перебувала у шлюбі, а з вересня 2014 року ОСОБА_1 почала проживати у квартирі відповідача по АДРЕСА_1 , де до цього він проживав з своєю цивільною дружиною ОСОБА_7 та її дочкою. Дійсно, певний період між сторонами були деякі відносини, але однією сім`єю не жили, проведення періодично часу не є спільними правами і обов`язками цивільного подружжя. Стосовно проживання з позивачем на іншій квартирі з березня 2013р., то відповідач такий факт заперечив, зазначивши, що періодичні зустрічі не можна трактувати, як проживання спільне сторін у фактичних шлюбних відносинах. Фактично разом з позивачем почали проживати з осені 2014р., після того як влітку 2014р. попередня цивільна дружина ОСОБА_8 з дочкою переїхала на іншу квартиру, яку їй придбано, а у січні 2015р. позивач повідомила про вагітність, тому й вирішив з нею одружитися в травні 2015р.

Свідки зі сторони позивача ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (знайомі позивача), суду вказали, що з осені, орієнтовно вересня 2013 року позивач уже проживала на АДРЕСА_1 , а до того сторони жили разом на іншій квартирі (жоден свідок на іншій квартирі не був). Двоє свідків підтвердили, що на день народження позивача у грудні 2013р. після ресторану залишились ночувати на квартирі по АДРЕСА_1 , де вже проживала ОСОБА_12 (на той час ОСОБА_13 ). Свідок ОСОБА_14 (батько позивача та знайомий відповідача з 2002 року) суду зазначив, що ОСОБА_15 переїхала до відповідача на вул.Матейки 33/30 влітку 2013 року. При цьому, останній свідок зазначив і те, що намір купити яхту ОСОБА_3 висловлював ще наприкінці 2012 року, оскільки вони обоє мали вже катера.

Натомість свідки зі сторони відповідача ОСОБА_16 (дочка попередньої цивільної дружини відповідача), ОСОБА_17 , ОСОБА_18 (його знайомі) підтвердили, що до літа 2014 року ОСОБА_3 проживав з дружиною ОСОБА_19 по АДРЕСА_1 , яка разом з своєю дочкою переїхала на іншу квартиру десь влітку 2014 року.

Отже, період спільного проживання до укладення шлюбу між сторонами, як свідки, так і сторони (відповідач щодо спору допитувався судом як свідок) називали суду по різному і дати такого обох сторін не співпадають.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, а саме будинкова книга 2005р. (а.с.97-99 т.1) в квартирі за адресою по АДРЕСА_1 (яка належала на праві власності ще мамі відповідача) до 13.06.2014р. були зареєстровані, окрім ОСОБА_3 (відповідача), його цивільна дружина ОСОБА_20 та її дочка ОСОБА_21 , а ОСОБА_22 зареєстрована була в даній квартирі з 03.09.2014 року по даний час.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15.01.2014р. було розірвано шлюб між ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , рішення набрало законної сили 28.01.2014р. (а.с.171-173 т.1).

Суд у даних спірних правовідносинах зазначає, що перебування позивача ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі виключає встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Окрім того, позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження проживання однією сім`єю із відповідачем.

Крім цього, відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналогічно таку позицію висловлено постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18).

Отже, позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з відповідачем у період із 16 березня 2013 року по 28.01.2014 року до задоволення не підлягає, оскільки позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою та можливість інших періодичних відносин з відповідачем не створює прав та обов`язків подружжя.

Стосовно періоду з 28.01.2014 року по 03.09.2014 року (факт реєстрації позивача у квартирі належній відповідачу), то таке також не доведено перед судом.

Долучені фото позивачем до матеріалів справи (а.с.15-23 т.1) можуть свідчити про наявність близьких стосунків, але не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Верховний Суд постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18) вказав, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2012 2014 років коштів на рахунок позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Звідси, сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Аналогічно, періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї.

Показання свідків зі сторони позивача на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у вказаний період, носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту періодичного проживання та зустрічей сторін та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю. Наявність певних стосунків не заперечував й сам відповідач, а це не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, на що позивачу необхідно було надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї та за спільні кошти.

Натомість, після розірвання шлюбу сторони як колишнє вже подружжя, залишились проживати за однією адресою, однак позивач в цьому випадку не доводить того, що проживання чоловіка і жінки за однією адресою, після розірвання шлюбу та відсутністю іншого місця проживання, свідчить чи не свідчить про сімейні відносини між ними.

А отже, позовні вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 03.09.2014 року (часу реєстрації її в квартирі належній відповідачу) до моменту укладення шлюбу 21.05.2015 року є доведеними, тому вимога позову в цій частині підлягає до задоволення частково, а в задоволенні вимог щодо періоду із 16 березня 2013 року по 02.09.2014 року - слід відмовити.

Щодо автомобіля Kia Sportage д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 р.в., дата реєстрації 06.12.2013р., то як доводила позивач та її представник даний автомобіль ОСОБА_3 подарував позивачу на день народження у грудні 2013р., але оформив на себе. Підтвердила на задане запитання, що придбано автомобіль саме відповідачем і за його кошти, однак вручено ключі від автомобіля їй як подарунок. Щодо яхти, то приблизно в травні 2014р. сторони обоє їхали в м.Одеса і придбали там яхту, на кого придбаний даний водний транспорт не пригадує. Дійсно, зазначила ОСОБА_1 у відповідь, що яхта придбана за кошти відповідача, але виключно для спільного їхнього відпочинку та проведення спільно часу на ній, там і проводили як подружжя відпочинок періодично. Стосовно транспортного засобу Chevrolet Volt д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 р.в., дата реєстрації 01.11.2017р., то такий автомобіль придбано за час перебування сторін у шлюбі, а отже це спільно набуте майно, на час придбання такого ТЗ позивач перебувала по догляду за сином, тому є підстави для визнання за нею даного ТЗ.

Заперечуючи ці вимоги, сторона відповідача зазначила, що по двох спірних рухомих засобів: автомобіля Kia Sportage д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 р.в., дата реєстрації 06.12.2013р. на ім`я ОСОБА_3 та самохідно-моторного прогулянкового транспортного засобу Galeon SP, 2010р.в., який придбано ОСОБА_3 10.07.2013р., а реєстрацію для офіційного водного плавання на водах України проведено у державному судновому реєстрі 03.02.2016р. (а.с.10-13 т.2, 227-228 т.1), то ОСОБА_1 участі взагалі не брала у придбанні даних засобів, а її доводи про придбання яхти навесні 2014 року не відповідає наданим доказам у даній цивільній справі. Так, ТЗ Kia Sportage д.н.з. НОМЕР_2 , 2012року випуску, їй не дарував, жодних правочинів щодо ОСОБА_1 по даному автомобілю не підписував і таких немає, надання автомобіля в користування не означає набуття права власності на нього. Після одруження жодного обмеження в користуванні як даним автомобілем так і іншим спірним позивачу не вчиняв, про те у власність не мав наміру передавати їй такий ТЗ Kia Sportage. Аналогічно, водне судно придбане ОСОБА_3 влітку 2013р. за 50 000 доларів США, виключно за власні кошти та до укладення шлюбу з позивачем. Проведення декілька раз на рік відпочинку на даному водному засобі не створює та не може створювати права власності на нього у позивача. Стосовно автомобіля Chevrolet Volt д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 р.в., вартістю 9000 доларів США, то як зазначив відповідач перед його придбанням та реєстрацією 01.11.2017р. він продав 04.07.2017р. попередньо придбаний автомобіль Тойоту, який куплений ним з салону у 2010 році (дата реєстрації через декілька днів пізніше проведена - 06.01.2011р.) за 27 000 доларів США (а.с.190-194 т.1). Ще 10 000 доларів США вклав в ремонт автомобіля Chevrolet Volt (а всього вийшло приблизно 19 000 доларів США з ремонтом), різниця між ціною автомобілів пішла на потреби сім`ї.

Щодо цього суд зазначає, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний один автомобіль та водне судно) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Окрім того, стосовно транспортного засобу Kia Sportage д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 р.в., дата реєстрації 06.12.2013р., водного транспорту яхта Galeon340Flibride, рік випуску 2010р, потужність 546 к.с., який придбаний 10.07.2013р. ОСОБА_3 за його кошти, що й не заперечила позивач, то це не може свідчить про те, що таке придбане фактичним подружжям без реєстрації шлюбу, при одночасному і перебуванні й ОСОБА_25 у зареєстрованому шлюбі з іншою особою на час придбання такого майна відповідачем та встановленими судом обставинами, про які вказано вище. Суд відхиляє доводи сторони позивача, що таке водне судно придбавалось саме для них, оскільки мета придбання відповідачем водного судна ролі не відіграє та не створює правові наслідки для майбутнього подружжя, яким сторони стали тільки 21.05.2015 року.

Стосовно ніби то дарування ТЗ Kia Sportage д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 р.в., дата реєстрації 06.12.2013р. позивачу на її день народження у грудні 2013 року відповідачем, то усний договір про який доводила позивач та її представник, який не укладений належним чином щодо ТЗ, є нікчемним договором та не може засвідчуватись шляхом дарування ключів та укладення такого правочину дарування свідками позивача.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір дарування - це домовленість, за якою одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Момент набуття права власності за договором визначений стаття 334 ЦК України, залежно від предмету договору. Тобто право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права ж на майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Воля сторін договору на дарування спірного майна мала б бути зафіксована у нотаріально посвідченому договорі дарування чи проведеної реєстрації (перереєстрації) на імя позивача, в матеріалах справи відсутні докази про намір сторін укласти його. При цьому, свідки (зі сторони позивача, що свідчили дарування автомобіля шляхом надання ключів від нього) не можуть свідчити про вчинення договору дарування ТЗ.

Отже, вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю, яке придбане на імя ОСОБА_3 та зареєстроване за ним, а саме: транспортний засіб Kia Sportage д.н.з. НОМЕР_2 , 2012 р.в., дата реєстрації 06.12.2013р. (середня ринкова вартість 15000 доларів США), водний транспорт яхта Galeon340Flibride, рік випуску 2010р, потужність 546 к.с. (середня ринкова вартість 210 000 доларів США); стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/2 частини вартості водного транспорту яхти Galeon340Flibride, рік випуску 2010р, потужність 546 к.с. у сумі 105 000 доларів США до задоволення не підлягають.

Щодо вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю, яке придбане на ім`я ОСОБА_3 та зареєстроване за ним, а саме транспортний засіб Chevrolet Volt д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 р.в., дата реєстрації 01.11.2017р. за ОСОБА_3 , визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на даний автомобіль, слід зазначити.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, згідно ч.1,2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як відзначається у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є в т.ч.: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 Сімейного кодексу України, щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Неподільна річ (наприклад, автомобіль) не може бути реально поділений між сторонами, при цьому сторона позивача не висловлювала намір отримати грошову компенсацію замість своєї частки, або сплатити таку компенсацію відповідачу за умови визнання права за нею на автомобіль та відповідно попередньо не вносила на депозитний рахунок суду належну грошову суму, відповідач не висловлював жодного наміру на отримання чи сплати компенсації за половину вартості автомобіля заперечуючи його спільною власністю доводячи що такий є його особистою власністю, то суд вирішив визнати за кожним із подружжя право власності на належну їм частку в спільному майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, з рівністю часток на нього у обох з колишнього подружжя. При цьому, вони не позбавлені права в подальшому добровільно чи в судовому порядку вимагати сплати компенсацію один одному у разі неможливості згоди в користуванні спільною частковою власністю.

Оскільки позивач, з врахуванням інших вимог, просила визнати даний автомобіль саме її приватною власністю, вимога в цій частині є частково обґрунтована.

А тому, зважаючи на оцінку всіх доказів в сукупності, доведення позовних вимог, суд приходить до висновку, що слід позов задовольнити частково.

Арешт накладений ухвалою суду про забезпечення позову від 03.06.2024 року не вирішується судом при ухваленні даного рішення, оскільки позовні вимоги задоволено частково, а зняття арешту можливе після набрання рішення законної сили в порядку визначеним ЦПК України.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3, 372 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 13.09.2014 року до моменту укладення шлюбу 21.05.2015 року.

Транспортний засіб Chevrolet Volt д.н.з. НОМЕР_1 , 2016 р.в., який зареєстрований за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнати спільною частковою власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 23 грудня 2024 року.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА