ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/7252/23 Головуючий суддя І інстанції Бугера О. В.
Провадження № 22-ц/818/3166/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: надання послуг
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17 червня 2024 року, по цивільній справі № 644/7252/23, за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання,

встановив:

КП «ХТМ» у вересні 2023 року звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Позовна заява мотивована тим, що КП "Харківські теплові мережі" надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання відповідно до норм ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, що регулюють відносини між виконавцем послуг та споживачами.

Зазначило, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , користувались послугами та були абонентами КП Харківські теплові мережі, однак не сплачували вартість цих послуг.

На підставі вищевикладеного, КП "Харківські теплові мережі" просило суд стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за період з за період з 01 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в загальній сумі 61644,83 грн, що складається із заборгованості за надані послуги у розмірі 53910,45 грн, 3 % річних в сумі 1208,63 грн, інфляційних витрат в сумі 6525,75 грн, а також суму судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 2684,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17 червня 2024 року позов КП "ХТМ" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , солідарно, на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року у сумі 53145,94 гривень, інфляційні витрати у сумі 4781,30 гривень, 3% річних у сумі 2190,96 гривень, а всього 60118 гривень 20 копійок.

Позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , солідарно, заборгованості за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.03.2017 року по 11.03.2017 року залишено без задоволення, у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 2617,53 гривні по 872 гривні 51 копійка, з кожного.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Вказав, що він не погоджується із проведеним розрахунком суми заборгованості, яка визначена без врахування наявності пільги сім`ї загиблого ліквідатора наслідків на ЧАЕС, окрім того, заявляє про застосування строку позовної давності, звертає увагу на те, що він та інші відповідачі наразі є ВПО, зареєстровані в м. Дрогобич, Львівської області.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що споживачі зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/ тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Внаслідок невиконання відповідачами обов`язку по оплаті житлово-комунальних послуг утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.09.2023 (а.с.3).

Опалення та гаряче водопостачання будинку, в якому квартира належала відповідачам, здійснялись позивачем централізовано.

Даних про відмову відповідачів від надання їм позивачем послуг опалення та підігріву води матеріали справи не містять.

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з теплопостачання в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку за вказаною адресою.

Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачам рахунки на оплату послуг, однак відповідачі не виконували належним чином свої обов`язки зі своєчасного внесення в повному обсязі плати за отримані комунальні послуги.

Як вбачається з відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , утворилася заборгованість, яка за період з 01.03.2017 по 23.02.2022 в розмірі 53910,45 грн (а.с.4-5).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Пунктом 1 статті 7 Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц (провадження № 61-14819 св 20), від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц (провадження № 61-20523св19), від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17 (провадження № 61-13603св19).

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Як встановлено судом, з відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання, Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01.03.2017 по 23.02.2022 надавались відповідачам послуги з теплопостачання, які вони повинні оплатити.

Установивши, що відповідачі фактично отримували житлово-комунальні послуги, проте належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» послуг, внаслідок чого у них утворилась заборгованість, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню в межах строку позовної давності з урахуванням його продовження на час карантину.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів за комунальні послуги незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено законом.

В ухвалі ВССУ від 20 листопада 2013 року по справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК України).

Відповідно до положень частин 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Доводи скарги ОСОБА_1 про те, що стягнення з відповідачів заборгованості за період з 12 березня 2017 року є незаконним, оскільки цей період перевищує строк позовної давності, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину Розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020\

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому термін дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.

Тобто, вказані норми ЦК України та Прикінцевих та перехідних положень до нього встановити, що: "під час дії карантину, строки, визначені статтею 257 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину". З цього слідує, що у разі закінчення процесуального строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 27.06.2023 року № 651, з 01 липня 2023 року в Україні завершено карантин та режим надзвичайної ситуації у зв`язку з пандемією коронавірусу в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи, КП «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з вказаним позовом 21.09.2023 року, вимоги позову заявлені за період з 01.03.2017 року по 23.02.2022 року. Тобто, в межах трирічного строку давності на день введення карантину та з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" заявлені вимоги за період з 01.03.2017 року по 11.03.2017 року, які не підлягають задоволенню, а вимоги позову за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи скарги ОСОБА_1 про те, що не було враховано пільги у вигляді 50% знижки як сім`ї загиблого ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС є безпідставними, оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції, з дослідженого судом розрахунку вбачається, що по 09.2019 року нараховувалась пільга за особовим рахунком. З 01.10.2019 року, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 373 затверджено Порядок надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого палива і скрапленого газу у грошовій формі, який визначає механізм надання громадянам у грошовій формі пільг на оплату абонентського обслуговування для споживачів комунальних послуг, що надаються за індивідуальними договорами про надання комунальних послуг або за індивідуальними договорами з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг, а також житлово-комунальних послуг, а саме комунальних послуг - послуг з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Дія цього Порядку поширюється на осіб, які мають право на пільги згідно із Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Заяви з необхідними документами та/або відомостями для отримання пільги приймаються від заявників структурними підрозділами з питань соціального захисту населення, органами Пенсійного фонду України.

Отже, до вересня 2019 року відповідачам пільга враховувалась безпосередньо надавачем послуги позивачем у справі, а з 01.10.2019 року відбулась монетизація пільг, а тому із заявою про отримання грошової пільги відповідачі повинні були звертатись до відповідного органу соціального захисту чи до органів пенсійного фонду у відповідному Порядку.

Враховуючи вищенаведене, що відповідачі, будучи зобов`язаними своєчасно сплачувати плату за отриманні послуги, в односторонньому порядку припинили виконувати взяті на себе зобов`язання, утворилась заборгованість, суд першої інстанції частково задовольнив позов, тобто в межах строку позовної давності, та стягнув з відповідачів на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, яка складає 53145,94 гривні.

За змістом ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2ст.625 ЦК України.

Саме така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-68цс12.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з відомості нарахувань інфляційних втрат та 3% річних за останні три роки за період з 01.09.2020 року по 28.02.2022 року вбачається, що інфляційні витрати склали 6525,75 гривень, 3% річних за аналогічний період 1208,63 гривень, тобто всього 7734,38 гривні. Стороною позивача надано додаткові пояснення в яким проведено розрахунок інфляційних витрат та 3% річних, з урахуванням суми заборгованості в межах строку позовної давності. Виходячи з наведеного розрахунку сума інфляційних витрат складає 4781,30 грн, 3% річних 2190,96 грн.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідач, як споживач послуг не надав доказів його звернення зі скаргами щодо невідповідності температурного режиму в помешканні чи фіксації інших порушень, які могли б вплинути на розмір заборгованості, відповідачем не надано, із зустрічними вимогами відповідач також не зверталася, а тому за правилами ч. 4 ст. 12 ЦПК України несуть ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому колегія суддів відхиляє нічим об`єктивно не підтверджені сумніви відповідачів щодо нарахованого обсягу споживання.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги з теплопостачання.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи скарги ОСОБА_1 про те, що з 23.03.2022 року ними не отримуються послуги позивача, оскільки відповідачі є внутрішньо-переміщеними особами та мешкають за іншою адресою, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки не стосуються предмету позову, та вимоги про стягнення заборгованості заявлені до 23.02.2022 року.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу, матеріали справи не містять.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки відповідачі фактично отримували послуги позивача, заборгованість відповідачів згідно наданого позивачем розрахунку має враховуватися за період з березня 2017 по лютий 2022 року, який апелянтом об`єктивно нічим не спростований.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони відповідача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 23 грудня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.Ю.Тичкова.