ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Гончаруком Михайлом Петровичем на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 червня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник - Державне підприємство «Українська судія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на дії /бездіяльність органу примусового виконання,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року до Дніпровського районного суду м. Києва через систему «Електронний суд» надійшла скарга ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник - Державне підприємство «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на дії/бездіяльність органу примусового виконання, у якій заявниця просила суд:

- залучити до участі у справі як правонаступника ОСОБА_1 замість ОСОБА_2 .

- поновити строк на подання цієї скарги.

- визнати незаконними дії головного державного виконавця Єзерської Анастасії Михайлівни Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 22 лютого 2023 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 за судовим наказом від 26 грудня 2017 року по справі №755/19261/17 Дніпровського районного суду м. Києва.

- визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Єзерської Анастасії Михайлівни Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про закінчення виконавчого провадження від 22 лютого 2023 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 за судовим наказом від 26 грудня 2017 року по справі №755/19261/17 Дніпровського районного суду м. Києва.

- зобов`язати Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відновити виконавче провадження з примусового виконання судового наказу від 26 грудня 2017 року по справі №755/19261/17 Дніпровського районного суду м. Києва.

- стягнути з Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу в сумі 12000 гривен, поштові витрати.

- зобов`язати керівника (начальника) Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомити суд і скаржника про виконання ухвали суду за наслідками розгляду цієї скарги не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 червня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник - Державне підприємство «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на дії/бездіяльність органу примусового виконання.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Гончарук Михайло Петрович, 16 липня 2024 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 червня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що на момент подання скарги на рішення державного виконавця Новакова І.І. не має статусу саме сторони виконавчого провадження, однак ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Отже, право на подання скарги належить заявниці згідно вказаної статті Закону.

Крім того, відповідно до пунктів 78, 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17 «З урахуванням наведених вище законодавчих приписів, у разі смерті фізичної особи - сторони виконавчого провадження виконавець повинен перевірити, чи допускають відповідні правовідносини правонаступництво, чи ні. Якщо ж виконавче провадження було закінчене виконавцем, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника, і виконавець при цьому не врахував відповідні вимоги чинного законодавства щодо можливого правонаступництва боржника, постанову про закінчення виконавчого провадження можна оскаржити в судовому порядку. У разі задоволення скарги можна вирішувати питання щодо заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника.»

Аналогічний висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №523/2357/20.

Також ЦПК України не передбачає право суду відмовити у відкритті провадження за скаргою на дії/бездіяльність органу примусового виконання, а тому суд вийшов за межі своєї компетенції.

Крім того, заміна учасника судової справи на його правонаступника можлива на будь-якій стадії судового процесу. Обмежень, що це неможливо при розгляді скарг в процесі виконання судового рішення норми ЦПК України не містять.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Гончаруком Михайлом Петровичем на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 червня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник - Державне підприємство «Українська судія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на дії /бездіяльність органу примусового виконання, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

11 вересня 2024 року голова комісії з перетворення Державного підприємство «Українська судія телевізійних фільмів «Укртелефільм» - Аврахов Тарас Григорович подав відзив, у якому заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження за скаргою, місцевий суд встановив, що ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження НОМЕР_1, стягувачем у якому є ОСОБА_2 , що, в свою чергу, виключає можливість останньої оскаржувати дії та рішення органу примусового виконання у виконавчому провадженні ВП №56288390 у порядку Розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Питання про заміну сторони її правонаступником у справі №755/19261/17, не вирішене, ухвала суду про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником відсутня, у той же час така вимога висловлена у вимогах даної скарги. Таким чином, встановивши предмет оскарження, яким є дії та рішення приватного виконавця у виконавчому провадження, в межах якого подана скарга, у якому не вирішено питання про заміну сторони, а саме боржника його правонаступником, зважаючи на те, що заявник не набув статусу сторони виконавчого провадження, відсутні підстави для розгляду вимог скарги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Стаття 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, цивільний процесуальний закон надає право звернутися до суду зі скаргою виключно стороні виконавчого провадження.

Відповідно до частин першої-другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Встановлено, що стягувачем у виконавчому провадженні НОМЕР_1 є ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а боржником є УСТФ «Укртелефільм».

Частина п`ята статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Процесуальний порядок заміни сторони виконавчого провадження визначено у статті 442 ЦПК України (Розділ VI Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб). А саме, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Оскільки судовий наказ №755/10631/17, виданий 21 лютого 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва, за яким здійснювалося виконавче провадження НОМЕР_1, видано в порядку ЦПК України, ОСОБА_1 має право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження/ стягувача у виконавчому листі, в порядку визначеному ст. 442 ЦПК України, а не шляхом подання скарги на дії/ бездіяльність органу примусового виконання в порядку Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Оскільки станом на час звернення до суду першої інстанції зі скаргою на дії/ бездіяльність органу примусового виконання Новакова І.І. не набула статусу стягувача за виконавчим провадженням НОМЕР_1, вона не може бути суб`єктом подання такої скарги у розумінні ст. 447 ЦПК України.

Апеляційний суд зазначає, що у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 та від 11 квітня 2018 року у справі №910/12294/16, міститься підхід, згідно з яким подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Предметом розгляду постанов Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17 та від 11 жовтня 2023 року у справі №523/2357/20 були саме заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні, а не скарги на дії/ бездіяльність органу примусового виконання, за наслідками розгляду яких здійснювалася заміна сторін виконавчого провадження.

А відтак, зважаючи на те, що правовідносини, що були предметом розгляду у справах, вказаних апелянтом, не є подібними до правовідносин у даній справі, такі правові висновки не можуть бути застосовані апеляційним судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року по справі №199/6713/14-ц зроблено правовий висновок про те, що у разі відсутності спеціальних приписів щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, для розгляду таких скарг мають застосовуватися приписи ЦПК України, якими врегульовані аналогічні питання.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_1 не має законних підстав для звернення із даною скаргою, оскільки остання не є стороною виконавчого провадження, а законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту правонаступника стягувача, а саме в порядку визначеному ст. 442 ЦПК України, та дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження за скаргою.

Крім того, виконавче провадження НОМЕР_1 закінчено головним державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) Єзерською А.М. 22 лютого 2023 року у зв`язку з тим, що борг, виконавчий збір та витрати сплачено у повному обсязі, а не у зв`язку зі смертю стягувача.

Інші доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального та матеріального права при її постановленні, на переконання апеляційного суду, також не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, а зводяться виключно до незгоди апелянта с оскаржуваним судовим рішенням та тлумачення норм права на власний розсуд.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Гончаруком Михайлом Петровичем - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова