Справа № 128/464/23
Провадження № 22-ц/801/609/2024
Провадження № 22-ц/801/940/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 рокуСправа № 128/464/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , поданими її представником адвокатом Чернілевською Русланою Віталіївною, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 січня 2023 року та на додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 лютого 2024 року, ухвалені у складі судді Васильєвої Т. О. в м. Вінниця, дата складення повного судового рішення 25 січня 2024 року, дата складення повного додаткового рішення відповідає даті його ухвалення,-

в с т а н о в и в :

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивований тим, вона є спадкоємицею першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка фактично прийняла спадщину, до складу якої увійшла і спірна земельна ділянка. ОСОБА_5 був власником земельної ділянки, кадастровий номер :04:003:0427, загальною площею 0, 1208 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 року ОСОБА_5 стало відомо, що власником земельної ділянки стала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.04.2021, однак ОСОБА_5 такого договору не укладав та не підписував. Підтвердженням даного факту є висновок за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 00000255 від 23.09.2021 № 6106/6107/6249/21-21, тому договір є недійсним. В подальшому 14.04.2021року відповідачка ОСОБА_2 продала земельну ділянку відповідачці ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, тому позивач просить витребувати від неї земельну ділянку з чужого незаконного володіння на її користь. Крім того, 05.08.2021 між відповідачем ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, предметом якого є вказана земельна ділянка. Оскільки земельна ділянка вибула з володіння власника ОСОБА_5 поза його волею, то договір іпотеки підлягає визнанню недійсним в силу ст. 215 ЦК України, оскільки його наявність всупереч частини першої статті 321 ЦК України протиправно обмежує позивача, як власника спірного майна, у здійсненні права власності. Тому позивач просила(а. с. 2 6 т. 1).:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06.04.2021, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О. Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 313, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ;

- витребувати у ОСОБА_3 спірну земельну ділянку з чужого незаконного володіння на її користь;

- визнати недійсним договір іпотеки від 05.08.2021, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сорочинською І.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 466, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 січня 2023 року позов задоволено частково:

-витребувано від ОСОБА_3 земельну ділянку, кадастровий номер :04:003:0427, загальною площею 0, 1208 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 ;

- визнано недійсним договір іпотеки від 05.08.2021, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сорочинською І.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 467, предметом іпотеки за яким є земельна ділянка за кадастровим номером :04:003:0427, площею 0, 1208 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- в задоволенні інших позовних вимог відмовлено;

- стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 636, 80 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору по справі в сумі 536, 80 грн (а. с. 197-201 т. 1).

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що оскільки висновком експерта від 23.09.2021 року встановлено, що ОСОБА_5 не підписував договір-купівлі продажу земельної ділянки, то він є неукладеним та не потребує визнання його недійсним. Оскільки земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_5 не з його волі, а позивачка ОСОБА_1 є його єдиним спадкоємцем, тому у відповідності до ст. 388 ЦК України, її слід витребувати на користь позивачки з чужого незаконного володіння в останнього набувача ОСОБА_3 . Задовольняючи вимогу про визнання договору іпотеки від 05.08.2021 року недійсним, суд покликався на доведеність відсутності волевиявлення ОСОБА_5 на відчуження належної йому на праві власності спірної земельної ділянки, вона вибула із власності поза його волею, а тому не може залишатися предметом іпотеки за договором, укладеним ОСОБА_3 , від якої земельну ділянку слід витребувати, оскільки наявність такого обтяження як іпотека порушує право власності, що є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

31 січня 2024 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Огородником В. В. подано заяву про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18 500 грн, до заяви ним додано: угоду, квитанцію до прибуткового касового ордеру №2 від 29.01.2024 року, опис виконаних робіт по справі № 128/464/23 (а. с. 206-208 на звороті т. 1).

22 лютого 2024 року додатковим рішенням Вінницького районного суду Вінницької області заяву про стягнення судових витрат задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 500 грн; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 500 грн. В задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

Додаткове рішення мотивовано тим, що заявлений розмір витрат у сумі 18 500 грн є завищеним, оскільки в позовній заяві було вказано орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу 15 000 грн, а в угоді про надання такої допомоги сума гонорару не визначена. Враховуючи, що було заявлено три позовні вимоги, суд дійшов висновку, що умовно витрати можна поділити по 5 000 грн за кожну заявлену вимогу та беручи за основу те, що задоволено лише дві позовні вимоги та те, що до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було пред`явлено різний обсяг позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в сумі 7 500 грн та з відповідача ОСОБА_4 2 500 грн, що загалом становить 10 000 грн.

Не погодившись із такими рішеннями, ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Чернілевську Р. В., 26.02.2024 року подала апеляційну скаргу на основне рішення, а 22.03.2024 року на додаткове рішення, за результатами апеляційного перегляду просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог і в цій частині ухвалити нове про відмову у задоволенні позову та скасувати додаткове рішення, ухвалене у справі.

Доводи апеляційної скарги на рішення полягають у тому, що витребування земельної ділянки покладе на ОСОБА_3 як на добросовісного набувача індивідуальний надмірний тягар. Стверджує, що вона не знала і не могла знати про існування прав інших осіб (а саме ОСОБА_5 ), оскільки ознайомилась із відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно спірної земельної ділянки, де власником значилась ОСОБА_2 , договір був нотаріально посвідчений і нотаріус теж перевіряв належність земельної ділянки відчужувачці. Не погоджується також із висновком суду про те, що чоловік ОСОБА_3 ОСОБА_6 не мав бути залучений до участі у справі в якості відповідача, оскільки право власності на земельну ділянку зареєстровано виключно за ОСОБА_3 , адже у договорі купівлі-продажу вказано, що набуття майна відбулося у спільну сумісну власність за письмовою згодою чоловіка.

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення зводяться до того, що оскільки позовні вимоги не підлягають до задоволення, тому немає підстав стягувати понесені позивачкою витрати. Вважає, що вона не повинна нести тягар судових витрат, так як вона набула ділянку за оплатним договором від ОСОБА_2 , яка є обвинуваченою у вчиненні злочину та наразі перебуває поза межами території України. Зазначає, що її дії не призвели до порушення прав спадкодавця позивача(а. с. 67-70 т. 2).

07 березня 2024 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Огородника В. В., подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, посилаючись на те, що суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм вірну оцінку, врахував викладене у постанові ВП ВС у справі № 488/5027/14 та правильно виснував, що ОСОБА_3 не позбавлена можливості отримати компенсацію за втрачене майно. Стосовно тверджень ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про невірне визначення кола відповідачів зазначає, що відсутність згоди одного з подружжя може мати наслідком визнання договору недійсним, однак суб`єкт, який надає згоду, не стає стороною договору (а. с. 31-35 т. 2).

В подальшому 22 березня 2024 року ОСОБА_3 , діючи через свого представника адвоката Чернілевську Р. В., подала апеляційну скаргу на додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 лютого 2024 року (а. с. 59-61 т. 2) та просить його скасувати, так як вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а оскільки додаткове є невід`ємною його частиною то воно також підлягає скасуванню.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 адвокат Чернілевська Р. В. підтримала викладене у апеляційних скаргах, просила їх задовольнити, а судові рішення скасувати. Представник ОСОБА_1 адвокат Огородник В. В. заперечив проти доводів апеляційної скарги, підтримав викладене у відзиві. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином: від відповідачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4 повернулися неврученими судові повістки з відміткою «не проживає, за кордоном» та «адресат відсутній за вказаною адресою» відповдіно.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення відповідає вказаним вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що встановлено з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 12 т. 1);

- ОСОБА_5 був батьком ОСОБА_7 ( наразі ОСОБА_8 )про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 13);

-Згідно копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.01.2023, приватним нотаріусом Терещенко В. В. заведено спадкову справу № 11/2023 до майна спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зареєстровано в реєстрі за № 70192279 (а.с. 14). Із заявою про прийняття спадщини звернулася дочка померлого позивач ОСОБА_1 та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна, в тому числі на 3/4 часток в праві власності на квартиру за АДРЕСА_2 . Інші спадкоємці, які претендують на спадщину, відсутні, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 11/2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , 1951 р. н. (а.с. 135 169 т. 1).

- ОСОБА_5 за життя був власником земельної ділянки, кадастровий номер :04:003:0427, площею 0, 1208 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що встановлено з свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , індексний номер 12832884 від 14.11.2013, та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 12832901 від 14.11.2013 (а.с. 15, 16);

-Відповідно до договору купівлі-продажу від 06.04.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Білозарецькою О.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 312, ОСОБА_5 («Продавець») передає у власність ОСОБА_2 («Покупець»), а Покупець приймає у власність земельну ділянку площею 0, 1208 га, кадастровий номер :04:003:0427, в межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна продажу 92 000 грн (п.4), ціна згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 03.04.2021 року становить 91 012 грн (п. 5) (а.с. 17 18 т. 1);

-Висновком експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 6106/6107/6249/21-21 від 23.09.2021 за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0000255, щодо земельної ділянки, кадастровий номер :04:003:0427 встановлено: підпис у договорі купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :04:003:0427 від 06.04.2021 в графі «Продавець» біля рукописного напису « ОСОБА_5 , - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів; Підпис у договорі купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :04:003:0427 від 06.04.2021 на фірмовому бланку № НМС598447 в графі «Продавець» біля рукописного напису « ОСОБА_5 », - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів; підпис у договорі купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :04:003:0427 від 06.04.2021 в графі «Продавець» біля рукописного напису « ОСОБА_5 », - виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою; підпис у договорі купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :04:003:0427 від 06.04.2021 на фірмовому бланку № НМС598447 в графі «Продавець» біля рукописного напису « ОСОБА_5 », - виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою; рукописний напис « ОСОБА_5 » у договорі купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :04:003:0427 від 06.04.2021 на фірмовому бланку № НОМЕР_4 , - виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою (а.с. 19 25 т. 1);

-14.04.2021 року ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким Продавець передає у власність (продає), а Покупець приймає у власність (купує) земельну ділянку, площею 0, 1208 га, кадастровий номер :04:003:0427, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка належить Продавцеві на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О.Ю. 06.04.2021. Ціна продажу 110 000 грн (п.2.1), ціна згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 13.04.2021 року становить 103 900 грн (п. 2.3). Договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Надольською Т.П., зареєстрований в реєстрі за № 545 (а.с. 26 27 т. 1);

-відповідно до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сорочинською І. Г. 05.08.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 463, ОСОБА_4 (Позикодавець) та ОСОБА_3 (Позичальник) уклали цей договір, за яким ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 строком до 05.08.2025 грошові кошти у розмірі 1 076 376 грн, що еквівалентно 40 000 доларів США. Таку ж саме суму грошових коштів Позичальник ОСОБА_3 зобов`язується повернути Позикодавцеві ОСОБА_4 до 05.08.2025 (а.с. 31 т. 1);

-05.08.2021 року ОСОБА_4 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (Іпотекодавець) уклали договір іпотеки, за яким цей договір забезпечує шляхом передачі в іпотеку нерухомого майна на умовах, визначених цих договором: виконання зобов`язань Іпотекодавця ОСОБА_3 та вимог Іпотекодержателя за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сорочинською І.Г. 05.08.2021 за реєстром за № 463. Предметом іпотеки є земельна ділянка за кадастровим номером :04:003:0427, площею 0, 1208 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Надольською Т.П. 14.04.2021 за реєстром № 545. Сторони оцінили предмет іпотеки в 1 223 200 грн (п.1.4), ціна згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 04.08.2021 року становить 1 223 200 (п. 1.5) (копія на а.с. 28 30 т. 1).

Між сторонами виник спір про визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки недійсними з тих підстав, що предмет цих договорів (земельна ділянка) вибула з володіння власника поза його волею, та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як вірно встановлено судом першої та не заперечується іншими учасниками справи, ОСОБА_1 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_5 шляхом подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна, інші спадкоємці, які претендують на спадщину, відсутні. Відтак позивач набула право захищати свої права на спадкове майно, в тому числі шляхом витребування цього майна із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

У статті 330 ЦК України зазначено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, однією з виключних підстав для витребування майна від добросовісного набувача є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, на що посилається позивач ОСОБА_1 , стверджуючи, що ОСОБА_5 , якому належала за життя спірна земельна ділянка, не укладав і не підписував договір купівлі-продажу і не мав наміру її відчужувати.

Суд першої інстанції правильно виснував, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 06.04.2021 року, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_2 належну йому на праві власності земельну ділянку, - не відповідав волевиявленню ОСОБА_5 , оскільки він такий договір не укладав та не підписував, що підтверджено Висновком експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 6106/6107/6249/21-21 від 23.09.2021 за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0000255, який є письмовим доказом у цивільній справі та містить інформацію щодо предмета доказування. Віднесення висновку експерта, отриманому у кримінальному провадженні, до письмових доказів у іншому провадженні, є вірним та узгоджується із судовою практикою Верховного Суду з цього питання: постанови Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 5 лютого 2020 р. у справі № 461/3675/17, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17.

Не підписання правочину однією із його сторін, свідчить про недотримання як письмової форми договору, так і, відповідно, вимог закону щодо нотаріального посвідчення правочину, укладеного саме між указаними в ньому сторонами, наслідком чого є нікчемність такого правочину, а тому рішення суду в цій частині є правильним та не оспорюється учасниками справи. Суд першої інстанції правильно вказав, що відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки позовна вимога ОСОБА_9 про визнання договору купівлі продажу недійсним є неналежним способом захисту прав та інтересів позивача та не є ефективним, так як такий договір є нікчемним в силу закону та визнанню недійсним в судовому порядку не підлягає, правильно застосував при цьому висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц.

Відтак, встановивши, що належна ОСОБА_5 (спадкодавцеві) на праві власності земельна ділянка вибула з його володіння поза його волею, суд правильно застосував положення пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України та витребував майно з чужого незаконного володіння в останнього набувача ОСОБА_3 , яка є добросовісним набувачем земельної ділянки.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Не оспорюючи вибуття земельної ділянки з власності ОСОБА_5 поза його волею, ОСОБА_3 заперечує проти витребування земельної ділянки від неї як добросовісного набувача, адже за наявності зареєстрованого права продавця на земельну ділянку вона покликалася на те, що таке володіння є правомірним, а витребування покладе на неї надмірний тягар.

Оцінюючи такий аргумент апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає таке.

У своїй апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 покликається на висновки Великої Палати Верховного Суду, проте апеляційний суд виснує, що ці висновки не є релевантними до даної справи.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, на яку посилається скаржник, за заявою Державного підприємства "Машинобудівний завод "Оризон" до фізичної особи про витребування майна, скасування запису про право власності, реєстрацію права власності у межах справи № 10/2180 за заявою Управління Пенсійного фонду України в м. Сміла до Державного підприємства "Машинобудівний завод "Оризон" про банкрутство, Суд зазначив:

"..було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей".

За встановленими у справі № 925/1351/19 обставинами, на відміну від справи, що розглядається, спірне нерухоме майно було предметом продажу на прилюдних торгах у межах здійснення виконавчого провадження, тому Велика Палата Верховного Суду, ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, виходила із того, що майно у відповідача не могло бути витребувано в порядку, передбаченому статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У справі, яка наразі розглядається апеляційним судом, відповідачка ОСОБА_3 набула спірну земельну ділянку на підставі відплатного договору, тож до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 387, 388 Цивільного кодексу України. З огляду на викладене колегія суддів вважає, що правовідносини у справі № 925/1351/19 та у справі що розглядається, не є подібними, оскільки судові рішення прийняті за відмінних установлених фактичних обставин.

Також скаржник покликається на постанови ВП Верховного суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17, від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18, від 15.06.2021 року у справі № 922/2416/17. Проте у зазначених постановах питання застосування положень статей 387,388 не було предметом розгляду, зазначені постанови містять висновки лише щодо того, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Тобто у вищеперерахованих постановах ВП ВС вказала на необхідність врахування того, що в разі наявності зареєстрованого права відчужувача у Державному реєстрі, набувач такого майна є добросовісним.

Як уже зазначалося вище, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

В справі яка розглядається добросовісність відповідачки ОСОБА_3 не ставиться під сумнів, саме тому позивачем обрано такий спосіб захисту як витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України, яка застосовується саме до витребування майна від добросовісного набувача, а суд першої інстанції, встановивши, що належна ОСОБА_5 (спадкодавцеві) на праві власності земельна ділянка вибула з його володіння поза його волею, правильно застосував положення пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України та витребував майно з чужого незаконного володіння в останнього набувача ОСОБА_3 , яка є добросовісним набувачем земельної ділянки.

Щодо твердження в апеляційній скарзі про покладення на ОСОБА_3 як добросовісного набувача надмірного тягаря в разі витребування земельної ділянки, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном та право на повагу до житла, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, може розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, статті 8 Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами особи, яка заявила про захист права, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Питання співмірності втручання у мирне володіння майном є оціночним поняттям та його слід оцінювати за урахуванням конкретних обставин кожної справи.

В справі яка розглядається земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06.04.2021 року (який продавець ОСОБА_5 не підписував та не укладав), а вже 14.04.2021 року ОСОБА_10 відчужила вказану земельну ділянку ОСОБА_3 , яка в свою чергу 05.08.2021 року передала її в іпотеку.

Отже, ОСОБА_3 повинна була проявити розумну обачність при купівлі земельної ділянки, яку набуто у власність лише 8 днів тому, та звернути увагу на те, що спірна земельна ділянка відчужується ОСОБА_2 за короткий проміжок часу після набуття нею права власності. 05.04.2021 року (менш як через 4 місяці) ОСОБА_3 передала цю земельну ділянку в іпотеку і оцінка її порівняно з попереднім договором (100 200 грн за договором купівлі-продажу ) збільшилася більш ніж в одинадцять разів (1 223 200 гривень за договором іпотеки), що свідчить про те, що земельна ділянка була придбана нею за заниженою ціною.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм права у справі, що переглядається, апеляційний суд приходить до висновку про те, що витребування земельної ділянки у ОСОБА_3 не становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_3 , із власності якої витребовується земельна ділянка, не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до ОСОБА_2 , у якої вона придбала цю земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15, постанові КЦС у складі ВС від 11 листопада 2021 року у справі № 199/4884/17-ц, від 27.03.2024 року у справі № 127/7331/21 та ряді інших.

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається відповідність заходу втручання в право власності відповідачки критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, яка здебільшого стосується втручання держави у таке право, тоді як в справі що розглядається правовідносини виникли між двома фізичними особами.

Відтак доводи апеляційної скраги щодо недотримання справедливого балансу між правом власності позивачки та інтересами відповідачки ОСОБА_3 , яка як покупець не проявила розумну обачність при купівлі земельної ділянки, забезпечується можливістю звернення до суду з вимогою про відшкодування збитків до продавця земельної ділянки, а тому втручання у право власності відповідача не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Щодо доводів апеляційної скарги про незалучення в якості співвідповідача чоловіка відповідачки ОСОБА_3 . ОСОБА_6 , апеляційний суд зазначає таке.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини другої статті 202 ЦК України).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Сторонами договору, на підставі якого ОСОБА_3 придбала спірне майно, були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 а чоловік відповідачки ОСОБА_3 надавав лише згоду на укладення договору купівлі-продажу, проте не був його стороною.

В справі що розглядається до ОСОБА_3 пред`явлено вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому, не зважаючи на те, що земельна ділянка набувалася у спільну сумісну власність подружжя, немає підстав стверджувати, що позов пред`явлено до неналежного кола осіб.

Питання кола учасників справи в разі укладення договору одним із подружжя, за надання згоди на його укладення іншим подружжям було неодноразово предметом судового розгляду Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та його позиція є однозначною і незмінною: учасником справи мають бути сторони правочину, згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору.

Для прикладу, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 у справі № 537/3100/17; 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19; 10 травня 2023 року у справі № 756/10461/21.

Доводів щодо неправильності висновків суду першої інстанції про визнання договору іпотеки недійсним апеляційна скарга не містить.

Щодо додаткового судового рішення

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21.

Додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 лютого 2024 року стосується вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених позивачкою ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції виснував, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу позивача є завищений та не співмірний складності справи та обсягу наданих послуг, тому дійшов висновку, що з урахуванням заявлення трьох позовних вимог можливо умовно розподілити в сумі 5 000 грн за кожну заявлену позовну вимогу. З урахуванням принципу пропорційності до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пред`явлено було різний обсяг позовних вимог, а тому суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про стягнення судових витрат на правничу допомогу.

Відтак з урахуванням наявних у матеріалах справи підтверджень про сплату витратна правничу допомогу, суд вірно стягнув з ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в сумі 7 500 грн та з відповідача ОСОБА_4 у в розмірі 2 500 грн, що загалом становить 10 000 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін можливе, якщо суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги відповідача ОСОБА_3 не містить доводів, які б спростовували ухвалені у справі рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, які ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 січня 2023 року та додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 лютого 2024 року підлягають залишенню без змін, а подані апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги не підлягають до задоволення, то судові витрати ОСОБА_3 у виді судового збору слід залишити за нею, доказів понесення судових витрат в суді апеляційної інстанції іншими учасниками справи матеріали справи не містять.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , подані її представником адвокатом Чернілевською Русланою Віталіївною залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 січня 2024 року та додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 лютого 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_3 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за нею.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 травня 2024 року.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

Т. Б. Сало