РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

за участі секретаря судового засідання Савченко О.І.,

представника позивача адвоката Тисячник (Кузеванової) Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107Б, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тисячник (Кузеванової) Рузанни Робертівни до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

16.09.2024 ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тисячник (Кузеванової) Р.Р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 18.05.2011 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 . Наразі шлюб розірвано. У шлюбі в сторін народилась дитина - син ОСОБА_3 , який проживає з позивачем. Відповідачка більше 8 років не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток, з дитиною не спілкується, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не вітає сина з Днем народження, не відвідує сина вдома та у школі. На неодноразові вмовляння позивача поспілкуватись с сином, відповідачка зазначила, що дитина їй не потрібна. Таким чином, відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків.

Просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 (а.с. 2-3).

Відповідачка ОСОБА_2 позов визнала, про що подала суду заяву про визнання позову від 30.09.2024 (а.с. 31).

Судом проведено такі процесуальні дії у цій справі.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі із розглядом в порядку загального позовного провадження, розпочате підготовче провадження, призначене підготовче судове засідання на 04.11.2024, встановлено строки для подання заяв по суті справи, а також витребувано у Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, опікунів, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У позовній заяві представником позивача наведено клопотання про виклик свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які можуть підтвердити обставини щодо ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини.

30.09.2024 від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позову, просила розглядати справу у її відсутність.

31.10.2024 органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району складено висновок № 01-13/2307 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який надійшов до суду 04.11.2024.

Позивач та представник позивача у підготовчому судовому засіданні заяву про виклик свідків просили залишити без розгляду, оскільки відповідачка визнала позов. Про залишення заяви про виклик свідків без розгляду у підготовчому судовому засіданні 04.11.2024 судом постановлено ухвалу без виходу в нарадчу кімнату із занесенням до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 04.11.2024 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.12.2024 на 11:00 годину.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, направив до суду свого представника.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав, що викладені у ньому.

Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності.

З урахуванням вищезазначених обставин та керуючись положеннями ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача, відповідачки та представника третьої особи.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах позовних вимог, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.05.2011. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.07.2024 у справі № 335/6447/24 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6-8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 23.11.2010, актовий запис № 547. Батьками дитини у цьому свідоцтві про народження зазначені: батько - ОСОБА_1 , громадянин України, мати - ОСОБА_2 , громадянка України (а.с. 9).

Згідно з витягами з Реєстру територіальної громади міста Запоріжжя від 20.08.2024, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11, 12).

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

За роз`ясненнями, наданими у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального усвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

При цьому, згідно з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 739/2159/18, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Позивачем на обґрунтування своїх вимог до позовної заяви долучено копії довідок КНП «ЦПМСД № 2» від 20.06.2024, Запорізької гімназії № 47 від 12.08.2024 та листа дитячого тренера з футболу ОСОБА_6 .

Так, за змістом довідки КНП «ЦПМСД № 2» від 20.06.2024 про спостереження дитини ОСОБА_3 у вказаному медичному закладі, догляд за дитиною здійснює батько, в поліклініку дитину приводить батько та декларацію з педіатром укладено з батьком. Водночас, дана довідка не містить прізвища, імені та по батькові особи, яка її видала, а також не містить інформації про дату укладення декларації з педіатром, періоду, протягом якого батько здійснює догляд за дитиною (а.с. 13).

Згідно з довідкою Запорізької гімназії № 47 Запорізької міської ради від 12.08.2024 № 105, ОСОБА_3 навчається у вказаній гімназії з 2017 року у 8-Б класі. Мати ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини (у школі не з`являлася, батьківські збори не відвідувала) (а.с. 14 - зворот).

За змістом листа дитячого тренера з футболу ОСОБА_6 від 06.08.2024 ОСОБА_3 ходить до секції футболу «Shakhtar Social», на тренування його приводить батько, який також проводить оплату за навчання. Мати ОСОБА_3 . ОСОБА_2 ніколи не цікавилась успіхами дитини, не приводила її на заняття, не оплачувала тренування (а.с. 14).

Також, суду надано висновок Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 31.10.2024 № 01-13/2307, згідно з яким на підставі вищезазначених документів, а також бесіди із дитиною ОСОБА_3 орган опіки та піклування вважав доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 .

У цьому висновку також зазначено, що за адресою проживання ОСОБА_2 було здійснено вихід відділом по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, потрапити до помешкання не виявилось можливим, оскільки двері ніхто не відчинив, для ОСОБА_2 залишене запрошення до відділу, на яке вона не відреагувала. Окрім того, у цьому висновку орган опіки та піклування посилався на те, що ОСОБА_2 визнала позов. На засідання комісії з питань захисту прав дитини не з`явилась.

Відповідачка позов визнала, про що подала суду відповідну заяву.

Разом із тим, дослідивши та проаналізувавши вищезазначені докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що вони не є достатніми для висновку про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 , виходячи з такого.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

При цьому, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Позивач у цій справі, звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що відповідачка не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться сином, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.

На переконання суду, надані позивачем копії довідок з лікарні та гімназії, листа тренера дитини сторін по футболу не є достатніми доказами для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення відповідачки від виконання обов`язків з виховання дитини. Натомість, зазначені докази лише підтверджують те, що позивач як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо сина, зокрема, слідкує за станом здоров`я сина, його навчанням та розвитком. Крім того, у вказаних документах відсутні посилання на те, що мати дитини свідомо ухиляється від виконання вказаних батьківських обов`язків, а також не виконує й такі обов`язки як забезпечення дитині необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, фізичного розвитку, виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального усвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу та не створює умов для отримання нею освіти.

Також суд вважає непереконливими доводи представника позивача, які вона зазначала у судовому засіданні, зокрема, посилаючись на те, що відповідачка з моменту народження не була зацікавлена у вихованні дитини, адже з матеріалів цієї справи випливає, що дитина сторін народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , а шлюб між сторонами було укладено вже після народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 , і у шлюбі сторони перебували аж до його розірвання рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.07.2024. У вказаному рішенні суду зазначено, що ОСОБА_1 з позовом про розірвання шлюбу звернувся у червні 2024 року і позовні вимоги мотивував, зокрема, тими обставинами, що сторони не проживають разом майже рік.

Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування у цій справі, суд виходить з наступного.

В силу вимог ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як зазначено судом вище, висновок органу опіки та піклування ґрунтувався на тих самих документах, які було долучено позивачем до позовної заяви, щодо яких суд дійшов висновку про їх недостатність для встановлення наявності підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Крім того, орган опіки та піклування не обстежив умови проживання відповідачки, не встановив факту не створення нею умов для проживання та виховання дитини.

Також, висновок не містить даних про те, що при складанні висновку було проведено обстеження умов проживання дитини із батьком, не встановлено, чи дійсно батько з сином проживають окремо від матері.

Зазначення у висновку про бесіду с дитиною ОСОБА_3 , який не заперечував щодо позбавлення батьківських прав, носить формальний характер, адже органом опіки та піклування не досліджено та не відображено у висновку обставин, за яких малолітній ОСОБА_3 висловив саме таку думку, не з`ясовані його стосунки із матір`ю, не визначено, чи мала місце з боку матері винна поведінка по відношенню до виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини.

Також представником позивача не заявлялось клопотання про з`ясування думки дитини у судовому засіданні, а від виклику і допиту свідків сторона позивача відмовилась, у підготовчому судовому засіданні заяву про виклик свідків просили залишити без розгляду.

Відтак, суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування у цій справі, оскільки він не є достатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини, яка в силу вимог ст. 152 СК України має право на належне батьківське виховання.

Також суд вважає неможливим прийняття від відповідачки визнання позову у цій справі, з огляду на таке.

Так, відповідачка не брала участі у розгляді цієї справи, подала заяву про визнання позову про позбавлення її батьківських прав, просила розглядати справу за її відсутності.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З огляду на викладені норми права, суд доходить висновку, що визнання відповідачкою позову про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Відтак, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачкою позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.

Суд також наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідачки щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд дійшов висновку про невстановлення правових підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно її малолітнього сина.

Аналогічна правова позиція наведена й у рішенні Верховного Суду від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд доходить висновку, що передбачені законом підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 відсутні, а тому у задоволенні цього позову слід відмовити.

Судові витрати у даному випадку розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19, 89, 141, 244-245, 259, 264, 265, 272-273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тисячник (Кузеванової) Рузанни Робертівни до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступна та резолютивна частини рішення постановлені в нарадчій кімнаті та складені 09 грудня 2024 року.

Рішення складене в повному обсязі 19 грудня 2024 року.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;

Третя особа - Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, , вул. Сєдова, буд. 5, м. Запоріжжя, 69035.

Суддя А.В. Шалагінова