Справа №521/2103/24
Провадження № 2/521/2881/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючий суддя Плавич І.В.,

секретар судового засідання Петренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 із позовною заявою до Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Згідно заповіту від 13 липня 2021 року, у випадку смерті ОСОБА_3 , спадкоємцем померлого є його дочка ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті свого батька та є одним із спадкоємців.

За життя ОСОБА_3 було накладено арешт на усе його нерухоме майно: за виконавчим провадженням №42553505, що на сьогоднішній день є архівним, а саме: постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 11.04.2014 року, державний виконавець Бабійчук Аліна Валеріївна, Перший Малиновський відділ ДВС ОМУЮ та за виконавчим провадженням №49029032, що на сьогоднішній день також є архівним, а саме: постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 06.10.2015 року, старший державний виконавець Заліпаєв Ю.В., Малиновський відділ ДВС ОМУЮ.

Вищевказані виконавчі провадження завершені та знищені. Відтак у органу ДВС відсутня можливість скасувати вищевказаний арешт. Даний арешт не дає можливість оформити спадщину ОСОБА_1 після смерті її батька ОСОБА_3 та оформити свідоцтво про право на спадщину.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси 19 лютого 2024 року було відкрито провадження у справі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 травня 2024 року ОСОБА_2 було залучено до участі у справі в якості співвідповідача.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси 10 жовтня 2024 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання 07 листопада 2024 року сторони не заявились про дату час і місце слухання були повідомлені належним чином.

Від представника позивача надійшла заява, в якій він просив розгляд справи провести за його відсутності, прохальну частину позову просив викласти у редакції: скасувати арешт на усе нерухоме майно, накладений за виконавчим провадженням №42553505, (постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 11.04.2014 року, державний виконавець Бабійчук Аліна Валеріївна, Перший Малиновський відділ ДВС ОМУЮО). Одночасно було подано заяву про залишення без розгляду вимоги про скасування арешту у виконавчому провадженні №49029032, (постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 06.10.2015 року, старший державний виконавець Заліпаєв Ю.В., Малиновський відділ ДВС ОМУЮ).

Від відповідача Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову із підстав несплати боргу та витрат на виконавче провадження.

Від відповідача ОСОБА_2 відзив на позовну заяву не надходив.

Дослідивши письмові матеріали та інші докази, суд встановив наступне.

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 24 січня 2014 року у справі №521/10416/13-ц було задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто на її користь із ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 79.925 (сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять п`ять) гривні, стягнуто судові витрати в розмірі 4.800 (чотири тисячі) гривень, а всього стягнуто 84.725 (вісімдесят чотири тисячі сімсот двадцять п`ять) гривень.

На виконання зазначеного рішення суду Малиновським районним судом міста Одеси було видано виконавчий лист, який було пред`явлено для примусового виконання.

Згідно відзиву Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), відповідно до інформації яка міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження «Спецрозділ» на виконанні відділу перебувало виконавче провадження №42553505 з примусового виконання виконавчого листа №521/10416/13-ц виданого 14.03.2014 року Малиновським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_3 коштів на користь ОСОБА_2 у розмірі 84 725 грн., яке завершено постановою державного виконавця від 27.11.2014 року на підставі частини 1 пункту 10 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (норма якої діяла на день прийняття державним виконавцем рішення).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від №521/10416/13-ц виданого 14.03.2014 року та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом №606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

За змістом статті 11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону №606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 47 Закону №606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону №606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною другою статті 50 Закону №606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, з огляду на наведені норми Закону №606-XIV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.

Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 47 Закону №606-XIV, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі №817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону №606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Враховуючи викладене, оскільки виконавчий лист №521/10416/13-ц виданий 14.03.2014 року на підставі якого відкрито виконавче провадження №42553505 про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів на користь ОСОБА_2 , 27 листопада 2014 року було повернуто стягувачу, то повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк до 27 листопада 2015 року.

Надалі виконавчий лист було повторно пред`явлено до виконання. Виконавчий лист від №521/10416/13-ц виданий 14.03.2014 року на підставі якого відкрито виконавче провадження №48442925 про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів на користь ОСОБА_2 , 04 грудня 2015 року було повернуто стягувачу, то повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк до 04 грудня 2016 року.

Оскільки зазначений виконавчий лист повторно після 04 грудня 2016 року не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися, то збереження арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника.

Виходячи із вищенаведеного, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Скасувати арешт, накладений на усе нерухоме майно, який було накладено в межах виконавчого провадження №42553505 постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 11.04.2014 року, державний виконавець Бабійчук Аліна Валеріївна, Перший Малиновський відділ ДВС ОМУЮ (номер запису про обтяження 5388683, спеціальний розділ).

Суддя: І.В. Плавич