Справа № 953/5774/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" грудня 2024 р. суддя Київського районного суду м. Харкова Юрлагіна Т.В., розглянувши заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі № 953/5774/24 за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,-

ВСТАНОВИВ:

26 червня 2024 року позивач, Приватне акціонерне товариство «ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ», звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якій просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за електричну енергію, що утворилась за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 31.07.2023 по 31.05.2024 в розмірі 76165,32 грн., а також просив стягнути суму сплаченого судового збору та судові витрати за отримання інформаційної довідки.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08.08.2024 у справі № 953/5774/24, н/п 2/953/2873/24 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» заборгованість за спожиту електричну енергію, що утворилась за адресою: АДРЕСА_1 за період з 31 липня 2023 року по 31 травня 2024 року у розмірі 76 165 (сімдесят шість тисяч сто шістдесят п`ять) гривень 32 копійки на п/р із спеціальним режимом використання в філії ХОУ АТ «Ощадбанк» НОМЕР_1 , МФО 351823, . Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн. в рівних частках, з кожного по 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) гривень 00 копійок та судові витрати на отримання відомостей з Державного реєстру речових прав у розмірі 43,00 грн. в рівних частках, з кожного по 21 (двадцять одна) гривня 50 копійок, на п/р НОМЕР_2 АТ «Ощадбанк»,МФО 351823, .

16.10.2024 до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року у справі № 953/5774/24 за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, у якій заявник просить:

Скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 08.08.2024 у справі №953/5774/24 і призначити справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.10.2024 справу передано судді Юрлагіній Т.В.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2024 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі № 953/5774/24 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, а саме зазначено, що ОСОБА_1 для усунення недоліків необхідно надати суду оригінал квитанції про сплату судового збору або документи, що підтверджують підстави звільнення від його сплати відповідно до закону, обґрунтувати причину пропуску строку подання заяви про перегляд заочного рішення.

Вказана ухвала тричі направлялась ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Двічі конверти повертались до суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «неправильно зазначена адреса».

Згідно із рекомендованим повідомлення про вручення ухвалу від 10.10.2024 ОСОБА_1 отримав особисто 09.12.2024.

17 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та звільнення від сплати судового збору.

В обґрунтування заяви про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 зазначив, що у зв`язку з тим, що він та ОСОБА_2 зазначені як солідарні відповідачі, то подання заяви про перегляд заочного рішення одного з солідарних відповідачів може свідчити про згоду з заявою іншого солідарного боржника. У зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 в евакуації він виступав при розгляді її заяви про перегляд заочного рішення як представник за довіреністю, висловлював загальні думки співвідповідачів у справі. Заява ОСОБА_2 про скасування заочного рішення була подана до суду своєчасно. Після того як судом було відмовлено у наданні відповідачам доступу до правосуддя шляхом постановлення ухвали про відмову у задоволенні заяви про скасування заочного рішення, у нього та ОСОБА_2 , виникли різні заперечення проти позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут», що повинні досліджуватися саме у суді першої інстанції. Такі підстави виникли саме після постановлення судом першої інстанції ухвали про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування заочного рішення. Тому він вважає, що строк на подання заяви про скасування заочного рішення йому слід відраховувати від дати постановлення ухвали про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування заочного рішення.

Вивчивши клопотання про поновлення процесуального строку, суд дійшов наступного висновку.

Законодавець передбачив, що заочне рішення підлягає скасуванню судом першої інстанції, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи (частина перша статті 288 ЦПК України).

Отже, ЦПК України встановлює можливість перегляду ухваленого місцевим судом заочного рішення цим же судом без необхідності звернення до апеляційного суду за умови, що причини, які зумовили неприйняття відповідачем участі у розгляді справи, визнані судом поважними, а докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Натомість право на подання апеляційної скарги на заочне рішення суду відповідач набуває лише після залишення його заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).

Суд зауважує, що у питанні забезпечення прав учасників процесу на апеляційний перегляд справи заочне провадження не відрізняється від інших проваджень, адже доступ до суду апеляційної інстанції в будь-якому випадку забезпечується учасникам справи лише в разі дотримання ними установлених законом процесуальних вимог.

Такий висновок сформований з урахуванням того, що у пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України вказано, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Водночас ЄСПЛ, висновки якого належить застосовувати судам, вказав, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, параграфи 53, 55, від 06 грудня 2007 року).

Такі вимоги можуть установлюватися до категорії прийнятності апеляційної скарги як в аспекті змісту і форми апеляційної скарги чи строків її подачі, так і через призму дотримання відповідачем процедури перегляду заочного рішення, яку законодавець визначив як передумову перегляду справи апеляційним судом за апеляційною скаргою відповідача.

З урахуванням того, що належне повідомлення відповідача про розгляд справи є однією з основних умов проведення її заочного розгляду, а також приймаючи до уваги положення статей 284, 287, 288 ЦПК України, суд висновує, що право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції при заочному розгляді справи місцевим судом не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання ним порядку попереднього звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, у тому числі з урахуванням визначених процесуальним законом строків.

За загальним правилом метою встановлення строків є надання визначеності у реалізації суб`єктами правовідносин своїх прав та обов`язків. З настанням або закінченням відповідного строку пов`язане виникнення, зміна чи припинення правовідносин.

Строк як відрізок часу обмежує дію суб`єктивних прав та обов`язків. Водночас процесуальний строк - це встановлений законом або визначений судом проміжок часу, протягом якого суд або учасники судового процесу мають право або зобов`язані вчинити певну процесуальну дію чи сукупність таких дій.

Процесуальні строки мають свою специфіку: по-перше, вони завжди мають імперативний характер; по-друге, процесуально-правові строки встановлюються для здійснення тих або інших процесуальних дій; по-третє, вони мають забезпечувати оперативність та ефективність здійснення правосуддя і сприяти дисциплінуючому впливові на учасників процесу.

Отже, запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.

У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти Росії», пункти 51, 52, «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Загалом згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Встановлений частиною другою статті 284 ЦПК України строк на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення є одним з інструментів забезпечення принципу правової визначеності, адже, право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції при заочному розгляді справи місцевим судом не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання ним порядку та строку звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення.

Відповідно до частини другої статті 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (частини третя, четверта статті 284 ЦПК України).

Отже, законодавець встановив темпоральні обмеження для реалізації відповідачем права на перегляд заочного рішення.

Водночас норми ЦПК України не визначають спеціального механізму процесуального реагування суду на пропуск відповідачем строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо заявник не подав клопотання про поновлення пропущеного строку або якщо причини, зазначені ним у відповідному клопотанні, визнані судом неповажними.

Наслідки пропуску процесуальних строків на вчинення процесуальних дій передбачені у статті 126 ЦПК України. Відповідно до частини першої цієї статті із закінченням встановленого законом або судом строку втрачається право на вчинення процесуальних дій. Таке право втрачається в силу закону, тому не потребує додаткового визнання судом. Суд лише констатує пропуск процесуального строку та відсутність поважних причин для його поновлення, якщо була подана заява про поновлення такого строку.

Окремо ЦПК України встановлює наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, суд зобов`язаний залишити без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 126 ЦПК України).

На переконання суду, частину другу статті 126 ЦПК України треба розглядати у сукупності з нормами статті 127 цього Кодексу, якою встановлено процедуру поновлення пропущеного строку. Тобто законодавець у частині другій статті 126 ЦПК України під формулою «крім випадків, передбачених цим Кодексом» насамперед мав на увазі застосування норм статті 127 ЦПК України щодо поновлення строку за наявності поважних причин. Крім того, формулу «крім випадків, передбачених цим Кодексом» потрібно розуміти так, що процесуальний закон може передбачати випадки, коли законодавець у певній нормі надав імперативну вказівку про те, що суд не має права залишати без розгляду заяву, подану з пропуском строку на її подачу.

За загальним правилом пропуск процесуальних строків має наслідком втрату права на вчинення процесуальної дії, а для суду настає обов`язок застосувати передбачені ЦПК України наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Під залишенням документів без розгляду треба розуміти відмову суду давати правову оцінку поданому з пропуском строку документу. Отже, перевірка судом дотримання процесуальних строків при поданні процесуальних звернень учасниками процесу відбувається ex officio.

Суд зауважує, що зміст статей 284, 286, 287 ЦПК України не дає підстав для висновку, що у цих нормах міститься інакший порядок дій суду, ніж той, що встановлений у статях 126, 127 цього Кодексу.

Так, прийнявши належно оформлену заяву про перегляд заочного рішення, суд невідкладно надсилає її копію та копії доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи. Одночасно суд повідомляє учасникам справи про дату, час і місце розгляду заяви (частина перша статті 286 ЦПК України). У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд згідно із частиною третьою статті 287 ЦПК України може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Тлумачення статей 286, 287 ЦПК України в сукупності із частиною першою статті 288 ЦПК України дає підстави для висновку, що в разі, коли відповідач не довів наявність поважних причин неявки в судове засідання та неподання відзиву, а також не подав доказів по суті справи, суд залишає заяву про перегляд заочного рішення без задоволення. Для застосування повноважень, передбачених у частині третій статті 287 ЦПК України, суд звертає увагу, по-перше, на подання доказів по суті справи, які потенційно можуть змінити висновки по суті спору, викладені в заочному рішенні, та, по-друге, звертає увагу на існування і доведеність поважних причин, через які відповідач не зміг з`явитися на судове засідання, а також подати відзив, у зв`язку із чим і було ухвалене заочне рішення.

Це означає, що до підстав залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення не відноситься питання оцінки причин пропуску строку на подання такої заяви.

Очевидно, що передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не мають відношення до вирішення питання щодо наслідків пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення.

На користь такого висновку свідчить і те, що як вимоги до форми та змісту заяви про перегляд заочного рішення (стаття 285 ЦПК України), так і строк звернення до суду з такою заявою (стаття 284 ЦПК України) наведені законодавцем перед врегулюванням ним дій суду після прийняття заяви про перегляд заочного рішення, які визначені у статті 286 ЦПК України та наступних статтях.

Тобто суд зобов`язаний перевірити дотримання відповідачем вимог статей 284, 285 ЦПК України, зокрема в частині строку подання заяви про перегляд заочного рішення, до прийняття такої заяви до розгляду. Суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті.

Тому правила частини третьої статті 287 ЦПК України щодо повноважень місцевого суду не можуть застосуватися в ситуації, коли відсутні підстави для розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, та, відповідно, не можуть бути підставою для залишення такої заяви без задоволення.

Водночас відсутність у главі 11 «Заочний розгляд справи» розділу III «Позовне провадження» ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані у разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.

Можливість застосування статті 126 ЦПК України до процедури заочного розгляду справи не суперечить і частині другій статті 281 цього Кодексу, за змістом якої розгляд справи і ухвалення рішення проводиться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Підсумовуючи викладене, суд констатує, що інститут процесуальних строків є наскрізним та міжгалузевим інститутом процесуального права, а положення глави 6 «Процесуальні строки» розділу І «Загальні положення» ЦПК України застосовуються до всіх видів проваджень, на всіх стадіях цивільного судочинства, а також поширюються на процедури заочного розгляду цивільних справ, крім випадків, коли відповідними главами встановлені спеціальні правила.

Так само мають бути застосовані й загальні положення ЦПК України щодо подання та розгляду клопотань про поновлення процесуальних строків, якщо відповідною главою, присвяченою заочному розгляду, це питання прямо не врегульовано. Отже, якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати загальні положення ЦПК України, а сааме статтю 127 цього Кодексу, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

З матеріалів справи вбачається, що заочне рішення ухвалено Київським районним судом м. Харкова 08 серпня 2024 року.

ОСОБА_1 зазначає, що після постановлення ухвали про відмову у задоволенні заяви про скасування заочного рішення, у нього та ОСОБА_2 , виникли різні заперечення проти позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут», а тому строк на подання заяви ОСОБА_1 про скасування заочного рішення потрібно відраховувати від дати постановлення ухвали про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування заочного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 було відомо про перебування в провадженні Київського районного суду м. Харкова цивільної справи за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут до нього про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке ОСОБА_1 отримав особисто 22.07.2024.

08 серпня 2024 року копію заочного рішення від 08 серпня 2024 року у справі № 953/5774/24 було надіслано ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, ОСОБА_1 21 серпня 2024 року особисто отримав копію заочного рішення від 08 серпня 2024 року.

Судом встановлено, що 05.09.2024 до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року у справі № 953/5774/24.

У судовому засіданні 10 жовтня 2024 року був присутній відповідач ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 10 жовтня 2024 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у справі № 953/5774/24 за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію - залишено без задоволення.

16 жовтня 2024 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року у справі № 953/5774/24. Тобто заяву про перегляд заочного рішення подано після закінчення, встановленого ч.3 ст.284 ЦПК України, 20-денного строку.

Як зазначає сам ОСОБА_1 у заяві про поновлення строку, у зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 в евакуації він виступав при розгляді її заяви про перегляд заочного рішення як представник за довіреністю, висловлював загальні думки співвідповідачів у справі, і лише після постановлення судом першої інстанції ухвали про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування заочного рішення, у нього та ОСОБА_2 , виникли різні заперечення проти позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут», тому строк на подання заяви ОСОБА_1 про скасування заочного рішення потрібно відраховувати від дати постановлення ухвали про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування заочного рішення.

Дослідивши вказані доводи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та вважає, що відсутні поважні причини пропуску такого строку. ОСОБА_1 не зазначено поважних причин, які б свідчили про наявність об`єктивних та непереборних обставин, що перешкодили зверненню до суду з заявою про перегляд заочного рішення у межах визначеного ЦПК України строку.

Власне трактування ОСОБА_1 норм права та визначення дати, з якої слід рахувати строк на звернення до суду не узгоджується з вимогами, передбаченими ЦПК України та не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Статтею 126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Крім того, відповідачем ОСОБА_1 було подано клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення, яке обґрунтовано тим, що він тимчасово не працює (довго здійснював підприємницьку діяльність, але наразі вона припинена), не отримує доходів, а також частково фінансує перебування дружини ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_3 в евакуації у Київській області (оренду житла, харчування, одяг та інше).

До заяви додав витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, згідно із яким статус фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 припинено.

Інших доказів стосовно його матеріального становища до клопотання надано не було.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 285 ЦПК України до заяви про перегляд заочного рішення додається документ про сплату судового збору.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» ставка судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення фізичною особою становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено прожитковий мінімум у 2024 році для працездатних осіб у розмірі 3028 грн. Відтак, сума сплаченого судового збору повинна становити 605,60 грн.

Проте, відповідачем не сплачено судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення та не надано доказів того, що він має пільги щодо сплати судового збору, що визначені ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Наведеними правовими нормами Закону України "Про судовий збір" встановлено чіткий і вичерпний перелік умов, а також суб`єктних та предметних критеріїв, за наявності яких, з огляду на майновий стан сторони, суд може, зокрема, звільнити від сплати судового збору.

Відстрочення, розстрочення, зменшення розміру оплати судового збору або звільнення від його сплати є правом, а не обов`язком суду.

Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про звільнення від сплати судового збору, оскільки ОСОБА_1 не наведено обґрунтованих доводів і не надано належних доказів на підтвердження його важкого матеріального стану, що перешкоджає сплаті судового збору у встановленому законом розмірі.

На підтвердження підстав для звільнення від сплати судового збору відповідач надає витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, згідно із яким статус фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 припинено.

Проте наданий ОСОБА_1 витяг сам по собі не може бути розцінений як достатній доказ на підтвердження його скрутного матеріального становища, оскільки не містить відомостей про його майновий стан. Ті обставини, що відповідач не працює, не є підставою для його звільнення від сплати судового збору. Наданий витяг не свідчить про відсутність інших видів доходу ніж від здійснення підприємницької діяльності, та не може бути безумовною та достатньою підставою для його звільнення від сплати судового збору.

Таким чином, до суду не надано доказів про те, що у ОСОБА_1 відсутні джерела доходу. Посилання на відсутність доходу є суперечливим, з огляду на зміст поданого клопотання.

ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що розмір судового збору, який він має сплатити, перевищує 5 % розміру річного доходу заявника за попередній календарний рік.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 11.11.2020 року у справі № 9901/77/20.

Слід зазначити, що в рішенні у справі «Креуз проти Польщі» Європейський Суд з прав людини зазначив, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатись обмеженням доступу до суду.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання заявника про звільнення від сплати судового збору.

Частиною 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб те ресурсів суспільства та окремих осіб. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальної заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Отже, доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений, зокрема, Цивільним процесуальним кодексом України.

З огляду те, що суд відмовив ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд приходить до висновку про необхідність залишення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без розгляду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 126, 127, 253, 260, 261, 284, 353 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення - відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення - відмовити.

Заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі № 953/5774/24 за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Т.В.Юрлагіна