ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 761/15902/14-ц

провадження № 61-4128св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Волкова Марина Юріївна, на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року у складі судді Гриньковської Н. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року у складі суддів Суханової Є. М., Сушко Л. П.,

Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра», банк), правонаступником якого є Товариство

з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» (далі - ТОВ «Брайт Інвестмент»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтований тим, що 14 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 40/П/56/2008-840, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 292 288,94 дол. США зі сплатою 13,89 % річних на придбання цінних паперів строком з 14 березня

2008 року до 11 березня 2033 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

14 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася відповідати перед кредитором за повне та своєчасне виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором.

Зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконувала належним чином, у зв`язку з чим станом на 08 квітня 2014 року за нею утворилась заборгованість, яка складається із суми заборгованості за кредитом та нарахованих відсотків в загальному розмірі 439 388,32 доларів США, штрафних санкцій за неналежне виконання умов кредитного договору у розмірі

395 879,55 грн.

Неодноразові звернення до відповідачів з вимогою про сплату суми заборгованості не дали позитивного результату, заборгованість відповідачами не була погашена.

Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2008 року № 40/П/56/2008-840 в сумі

439 388,32 дол. США - сума кредиту та нараховані відсотки, та 395 879,55 грн - сума штрафних санкцій, а також вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнувши з відповідачів судовий збір.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2008 року

№ 40/П/56/2008-840 в розмірі 439 388,32 дол. США, з яких: 290 953,21 дол. США - заборгованість за кредитом, 148 435,11 дол. США - заборгованість за відсотками, та суму штрафних санкцій у розмірі 395 879,55 грн, з яких: 162 253,00 грн - пеня за прострочення строків виконання зобов`язань; 233 626,55 грн - штраф за порушення умов кредитного договору.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

12 лютого 2018 року до Шевченківського районного суду міста Києва звернулась відповідач ОСОБА_2 із заявою про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року заяву ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Слободян Д. Б. про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 24 лютого 2015 року залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року ОСОБА_2 07 травня 2018 року подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 червня 2018 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв представник Слободян Д. Б. відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року касаційну скаргу

ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 червня 2018 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Слободян Д. Б., на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором від 14 березня 2008 року № 40/П/56/2008-840 в розмірі 439 388,32 дол. США та штрафних санкцій 395 879,55 грн скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У решті позовних вимог рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 24 лютого 2015 року залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором та відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, апеляційний суд дійшов висновку, що договір поруки припинено на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

21 квітня 2020 року до Шевченківського районного суду міста Києва звернулась відповідач ОСОБА_1 із заявою про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Хачатурян Е. М. про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 24 лютого 2015 року залишено без задоволення.

Залишаючи вказану заяву без задоволення, суд першої інстанції зазначив, що відповідач ОСОБА_1 була повідомлена належним чином про розгляд справи, а доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи, суду останньою не надано.

Не погодившись із заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року ОСОБА_1 13 вересня 2020 року подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року до участі у справі залучений правонаступник ПАТ КБ «Надра» - ТОВ «Брайт Інвестмент».

Постановою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 залишено без змін.

Рішення судів в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 мотивовані тим, що внаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню

з ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат

Волкова М. Ю., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року в частині задоволених вимог до ОСОБА_1 та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 202/1061/15-ц, від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17.

Відповідач стверджує, що не перебуває і ніколи не перебувала у договірних правовідносинах з ВАТ КБ «Надра». Кредитний договір від 14 березня 2008 року

№ 40/П/56/2008-840 та додаткову угоду № 1 до кредитного договору

від 14 березня 2008 року № 40/П/56/2008-840 не підписувала, кошти за кредитним договором в сумі 292 288,94 дол. США не отримувала, заяву про видачу готівки на суму 287 969,40 дол. США не підписувала, грошовими коштами не користувалась.

У заяві про видачу готівки №186 від 14 березня 2008 року, отримувачем якої зазначена ОСОБА_1, підпис одержувача коштів відсутній.

Надані позивачем не засвідчені належним чином ксерокопії кредитного договору від 14 березня 2008 року № 40/П/56/2008-840 та додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 14 березня 2008 року № 40/П/56/2008-840 не є належними доказами заборгованості за кредитним договором.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які в матеріалах справи відсутні. Єдиним допустимим доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факт виконання умов договору про надання кредитних коштів є касовий документ - заява про видачу готівки, в якій відсутній підпис одержувача коштів, а тому такий документ не є допустимим доказом.

Отже суди не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам та залишили поза увагою, що на підтвердження існування між сторонами кредитних правовідносин на умовах, обумовлених у позові, ПАТ «КБ «Надра» не надало належних та допустимих доказів.

Позиція інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2023 року ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року, постанови Київського апеляційного суду

від 07 вересня 2022 року та відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи.

У липні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 березня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ТОВ «Брайт Інвестмент», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 40/П/56/2008-840, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності, кредит у сумі 292 288,94 дол. США на придбання цінних паперів зі сплатою 13,89 % річних строком з 14 березня

2008 року по 11 березня 2033 року.

На підтвердження виконання умов кредитного договору щодо надання кредиту у вказаній сумі позивачем надано заяву про видачу готівки від 14 березня

2008 № 186.

Внаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором обліковується заборгованість, яка відповідно до розрахунку заборгованості позивача станом на 08 квітня 2014 року в загальному розмірі складає 488 916,61 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом -

290 953,21 дол. США, що становить 2 325 589,01 грн; заборгованість за відсотками- 148 435,11 дол. США, що становить 1 186 441,87 грн; пеня за прострочення строків виконання зобов`язань - 20 299,39 дол. США, що становить 162 253,00 грн; штраф за порушення умов кредитного договору - 29 228,89 дол. США, що становить 233 626,55 грн.

Відповідно до пунктів 3.3.1., 3.3.2., 3.3.3. кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісячно, до 10 числа поточного місяця.

У разі порушення позичальником вимог пункту 4.3., за виключенням пунктів 4.3.8., 4.3.9. кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту, за кожен випадок (пункт 5.3. кредитного договору).

У разі прострочення строку виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у пункті 3.3.3. кредитного договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення (пункт 5.2. кредитного договору).

У пункті 4.2.4 кредитного договору передбачено право банку вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не сплатив черговий платіж у термін, визначений у пункті 3.3.3. кредитного договору.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені

у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів

та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених

у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (постанова Верховного Суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22, постанова Верховного Суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 рок, позов ПАТ КБ «Надра» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2008 року № 40/П/56/2008-840.

Вказане рішення було ухвалено у заочному порядку за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, поданих позивачем.

Не погодившись із заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернулась спочатку до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, а після залишення вказаної заяви без задоволення - до апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року.

При цьому, одним із доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову відповідач ОСОБА_2 надала суду копію ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2010 року, якою позов ВАТ КБ «Надра» до

ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2020 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду в частині позовних вимог до ОСОБА_1 не оскаржувалось та апеляційним судом в цій частині не переглядалось.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що відповідач ОСОБА_1 участі в судових засіданнях під час апеляційного розгляду справи не брала, постанова ухвалена за відсутності відповідача ОСОБА_1 .

Звертаючись до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою про перегляд заочного рішення, відповідачем ОСОБА_1 були додані до заяви докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, зокрема копія рішення Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області від 14 лютого

2011 року та копія постанови Апеляційного суду Донецької області від 14 червня 2011 року, ухвалених у справі № 2-241/11 за позовом ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Так, рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області

від 14 лютого 2011 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Донецької області від 14 червня 2011 року, у задоволенні позовних вимог

ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 березня 2008 року № 40/П/56/2008-840 відмовлено.

Як свідчить зміст вказаного судового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що вказаний кредитний договір не може вважатись укладеним за відсутності його оригіналу з підписами сторін, а тому не може створювати юридичних наслідків для ОСОБА_1 у вигляді виникнення зобов`язань за ним.

При цьому, відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти позовних вимог, вже тоді зазначала, що не підписувала кредитних договорів з ВАТ КБ «Надра» ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», і не має жодних договірних відносин з останнім. Судом першої інстанції були витребувані у ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», оригінали кредитного договору та договору поруки, однак згідно відповіді позивача № 250/05-01 від 10 лютого

2011 року вбачається, що оригінали вказаних договорів відсутні в банківській установі, а тому не можуть бути надані суду.

Зазначені обставини свідчать про те, що банк вже звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором від 14 березня 2008 року № 40/П/56/2008-840.

Разом з тим, суд першої інстанції, не звернувши уваги на ці обставини, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року залишив без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, зазначивши, що останньою не надано доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи.

Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка не брала участі під час розгляду справи в суді першої інстанції і за відсутності якої було постановлено заочне рішення, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Так, в обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначала про те, що не укладала та не підписувала кредитний договір, не отримувала грошових коштів за таким договором від банку та не користувалась ними. Відповідач просила звернути увагу на те, що сума кредиту, зазначена в кредитному договорі не відповідає сумі, вказаній в заяві про видачу готівки №186 від 14 березня

2008 року, а наявні в кредитному договорі та інших наданих банком документах підписи від імені «ОСОБА_1» виконані не нею особисто.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки вказаним доводам відповідача.

Залишивши заочне рішення суду першої інстанції без змін в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції зазначив лише про те, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновком суду щодо їх оцінки.

Верховний Суд вважає, що такі висновки судів зроблено передчасно за невстановлених у повному обсязі фактичних обставин справи та недослідження усіх доказів, поданих на підтвердження або спростування вказаних відповідачем обставин.

З висновків судів першої та апеляційної інстанції вбачається, що суди вважали доведеним той факт, що між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 14 березня 2008 року укладено кредитний договір № 40/П/56/2008-840, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 292 288,94 дол. США, зі сплатою 13,89 % річних на придбання цінних паперів строком з 14 березня

2008 року до 11 березня 2033 року.

Також суди встановили факт отримання відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів, зазначивши, що така обставина підтверджується заявою про видачу готівки № 186 від 14 березня 2008 року, та факт користування останньою такими коштами.

Разом з тим, Верховний Суд не може погодитися з такими висновками судів і вважає їх передчасними з огляду на таке.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, позивач надав копію кредитного договору № 40/П/56/2008-840 від 14 березня 2008 року (далі - кредитний договір), копію додаткової угоди №1 до кредитного договору

№ 40/П/56/2008-840 від 14 березня 2008 року, анкету-заяву клієнта на оформлення кредитного пакету «Житлові рішення» від 03 серпня 2008 року.

Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору, банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 292 288,94 дол. США.

У пункті 3.1 кредитного договору передбачено, що надання кредиту проводиться шляхом зарахування на поточний рахунок обраного тарифного пакету при наявності належним чином оформленої заяви на переказ готівки, сума у якій зазначена в іноземній валюті - доларах США або шляхом видачі готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена в іноземній валюті - доларах США.

Моментом (днем) надання кредиту вважається день утворення заборгованості на позиковому рахунку позичальника № НОМЕР_1 , відкритому у відділенні

№ 56 філії ВАТ КБ «Надра» (пункт 3.2 кредитного договору).

Відповідно до пункту 4.1.1 кредитного договору, банк зобов`язаний протягом одного робочого дня від дати набрання чинності договорів, визначених пунктами 2.1.1, 2.2 договору, надати кредит в порядку, визначеному у договорі.

На підтвердження виконання умов кредитного договору банком щодо надання кредиту надано копію заяви про видачу готівки № 186 від 14 березня 2008 року.

З аналізу змісту вказаної копії заяви про видачу готівки вбачається,

що 14 березня 2008 року банком видані грошові кошти у розмірі

287 969,40 дол. США (1454245, 47 грн) на виконання умов кредитного договору

від 14 березня 2008 року № 40/П/56/2008-840, отримувачем коштів зазначена ОСОБА_1 . Разом з тим, у вказаній заяві взагалі відсутній підпис «отримувача коштів», що не відповідає вимогам Інструкції про касові операції в банках України, затвердженій постановою Національного банку України від 14 серпня 2003 року

№ 337, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин. Зазначений доказ не може вважатись належним та допустимим доказом на підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України.

Будь-які інші відомості щодо отримання ОСОБА_1 кредиту у визначеній кредитним договором сумі матеріали справи також не містять.

Наявний у справі розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за договором

№ 40/П/56/2008-840 від 14 березня 2008 року, в якому зазначена в тому числі загальна сума платежів клієнта по кредиту, не може свідчити про отримання останньою грошових коштів, користування ними, виникнення заборгованості по кредиту та її розміру.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Таким чином, саме виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 16 вересня

2020 року у справі № 200/5647/18.

Такі докази в матеріалах справи відсутні.

Також заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що зазначена в кредитному договорі сума кредиту у розмірі 292 288,94 дол. США відрізняється від суми, яка зазначена у заяві на видачу готівки №186 від 14 березня 2008 року.

Суди не звернули увагу на те, що в матеріалах справи наявні докази звернення ПАТ КБ «Надра» із аналогічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 березня 2008 року

№ 40/П/56/2008-840 в 2010 та 2011 роках, що підтверджується ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2010 року про залишення позову ВАТ КБ «Надра» без розгляду та рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області від 14 лютого 2011 року, тим самим не перевірили, чи не змінив банк строк виконання зобов`язань за цим договором.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, подана відповідачем під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції (а.с.72 том 3), оцінка якій також не надана судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі».

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року

у справі № 337/2398/20).

Крім того, як в апеляційній, так і в касаційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що вона не підписувала кредитний договір, підписи від імені боржника «ОСОБА_1» в кредитному договорі та інших наданих банком документах виконані іншою особою.

При цьому, Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_1 упродовж всього розгляду цієї справи послідовно наголошувала про відсутність будь-яких договірних правовідносин з ПАТ КБ «Надра». Про такі обставини відповідач зазначала і під час розгляду цивільної справи № 2-241/11, що підтверджується рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки Донецької області

від 14 лютого 2011 року.

З метою надання доказів на підтвердження вказаних обставин відповідач зверталась до суду із клопотанням про призначення у справі почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року було призначено судову почеркознавчу експертизу. Одночасно з призначенням експертизи вказаною ухвалою витребувано у ТОВ «Брайт Інвестмент» оригінал кредитного договору №40/П/56/2008-840 від 14 березня 2008 року, оригінал додаткової угоди №1 від 14 березня 2008 року до кредитного договору №40/П/56/2008-840 від 14 березня 2008 року, оригінал заяви про видачу готівки № 186 від 12 березня

2008 року з підписом одержувача, оригінал заяви на видачу готівки по кредитному договору №40/П/56/2008-840 від 14 березня 2008 року з підписом одержувача, які були необхідні для проведення вказаної експертизи.

Разом з тим, відомості щодо направлення ухвали Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року ТОВ «Брайт Інвестмент» для виконання в частині витребування оригіналів документів в матеріалах справи відсутні. Матеріали справи не містять відомостей і щодо виконання ухвали в цій частині.

Почеркознавча експертиза не була проведена через відсутність оригіналів об`єктів дослідження, зокрема кредитного договору №40/П/56/2008-840 від 14 березня 2008 року, Додаткової угоди №1 від 14 березня 2008 року до Кредитного договору №40/П/56/2008-840 від 14 березня 2008 року. При цьому, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 використала всі процесуальні можливості щодо надання таких доказів як шляхом звернення представника відповідача ОСОБА_1 із заявами безпосередньо до ПАТ КБ «Надра», Національного банку України, Фонду гарантування вкладу фізичних осіб, так і шляхом звернення до суду з відповідними клопотаннями про витребування таких доказів.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням

є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші),

а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності

та справедливості.

У спорах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов?язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором ( постанови Верховного суду від 20 листопада 2024 року у справі

№ 243/7840/15, від 21 лютого 2024 року у справі № 415/160/17)

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов?язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях

76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення

у справі неможливо.

Суди в достатній мірі не виклали мотиви, на яких базуються судові рішення, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

Суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, та не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Через допущення вказаних вище порушень суди зробили передчасні висновки про задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 , що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належно оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Волкова Марина Юріївна, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік