ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року

Справа № 705/1033/24
Провадження № 22-ц/821/1660/24
Категорія: 301030400

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

секретаря Ярошенка Б. М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гребенюка Сергія Анатолійовича на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, у складі судді Жежер Ю. М.,

в с т а н о в и в :

14.07.2012 між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, згідно з умовами якого відчужувач передав у власність набувачеві квартиру АДРЕСА_1 .

Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Дашицькою Л. Л., реєстраційний номер 3-1626 від 14.07.2012.

Також, 14.07.2012 державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори Дашицькою Л. Л. було накладено заборону відчуження нерухомого майна у зв`язку з укладенням договору довічного утримання, яка було зареєстрована у реєстрі заборон відчуження за № 3-1627 від 14.07.2012.

Договір довічного утримання також було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, номер правочину 5101164 від 14.07.2012.

При укладенні договору довічного утримання приватним нотаріусом було вилучено у ОСОБА_4 оригінал його документу про право власності на квартиру - свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , видане 14.12.2006, відділом житлового господарства виконавчого комітету Уманської міської ради. Взамін цього документу, нотаріусом було видано інший правовстановлюючий документ - договір довічного утримання, який зберігається у позивача.

Позивач належним чином виковував умови договору, матеріально забезпечував свого вітчима, забезпечував його щоденним триразовим калорійним харчуванням, надавав побутові послуги, забезпечував належним лікуванням тощо. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Будучи впевненим у належному йому праві власності на квартиру, 04.01.2022 позивач звернувся до державного нотаріуса Уманської державної нотаріальної контори, якою за його зверненням було припинено обтяження заборону на нерухоме майно, накладене згідно з договором довічного утримання, на підставі заяви позивача і набувача за договором довічного утримання - у зв`язку зі смертю відчужувача.

09.08.2022 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за донькою померлого ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 .

Відповідач, не маючи оригіналу документу про право власності її померлого батька на спірну квартиру, звернувся до відділу житлового господарства виконавчого комітету Уманської міської ради, повідомив про втрату такого документу, та отримав його дублікат.

Видача свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на ім`я його доньки ОСОБА_2 стала можливою через відсутність у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про право власності позивача ОСОБА_1 на квартиру, набуту ним на підставі договору довічного утримання.

Зазначені обставини змусили позивача звернутися до суду за захистом своїх прав.

Спірна квартира вибула з власності позивача ОСОБА_1 поза його волею. Відповідач ОСОБА_2 володіє спірним майном незаконно, що є підставою для застосування положень ст. 387, 388 ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 989 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що 01.01.2013 право власності у набувача нерухомого майна за договором (в тому числі і договором довічного утримання) виникало за правилами ч. 4 ст. 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору, як правочину.

Оскільки, правочин (договір довічного утримання від 14.07.2012) був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 14.07.2012, реєстраційний номер 3-1626, а отже, ОСОБА_1 набув право власності за таким договором з моменту державної реєстрації правочину (14.07.2012), а нерухоме майно за договором довічного утримання перейшло до позивача з моменту державної реєстрації відповідного договору довічного утримання, незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Таким чином, позивач ОСОБА_1 набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна з 14.07.2012.

Оскільки, судом було встановлено, що спірна квартира набута позивачем ОСОБА_1 з моменту реєстрації правочину, тобто з 14.07.2012, то видача свідоцтва про право на спадщину за законом та перехід права власності до відповідача ОСОБА_2 є незаконним, таким, що відбувся без відповідної правової підстави.

Набувач нерухомого майна може вважатися добросовісним лише тоді, коли він не просто покладався на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а робив це добросовісно. Судом першої інстанції встановлено, що право власності за відповідачем на оспорювану квартиру зареєстровано 09.08.2022 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Суд першої інстанції зауважив, що на момент реєстрації за відповідачем права власності на оспорювану квартиру наявність в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомостей про договір довічного утримання давали підстави для сумнівів щодо наявності прав інших осіб на нерухоме майно, у тому числі незареєстрованих, відповідно набувач такого майна не вчинив всіх дій, спрямованих на усунення таких сумнівів, а тому не може вважатися добросовісним.

Районним судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру незаконно, не маючи на те підстав, оскільки на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом таке право не належало померлому ОСОБА_3 , оскільки було відчужене на користь позивача ОСОБА_1 . Оскільки, відповідач ОСОБА_2 не мала права на отримання даної спірної квартири у спадок та відповідно набула право власності без відповідної правової підстави (незаконно заволоділа нею), а тому суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та витребування спірної квартири з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Просила апеляційний суд, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Зазначає, що на час видачі Свідоцтва про право па спадщину ні нотаріусу ні відповідачеві не була відома інформація про наявність договору довічного утримання (догляду) від 14.07.2012 року укладеного між позивачем та батьком відповідача, а також не була відома інформація про права третіх осіб.Тому вважає, що покійному батьку відповідача на праві власності належала спірна квартира, яка не вибула з його власності (володіння), а тому відповідач правомірно та добросовісно успадкувала після його смерті належне їй спадкове майно.

Крім того, вважає, що момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає і право власності у набувача щодо майна, яке йому передається за договором, окрім нерухомою майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 ЦК). Право власності на майнно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис.

Однак, позивач не виконав вимоги передбачені у вище вказаному договорі довічного утримання (догляду), а також вимог чинного на той час законодавства України та не звернувся до органів БТІ з заявою про державну реєстрацію договору довічного утримання (догляду) та як наслідок договір не був зареєстрований у відповідності до законодавства України, а отже, в розумінні ст. 745 ЦК України цей договір є недійсним.

Скаржник наголосив, що враховуючи правомірність та добросовісність відповідача на успадкування спірного спадкового майна, що залишилося після смерті її батька, пасивну поведінку позивача на реєстрацію за ним права власності на квартиру, що входила до спадкового майна померлого (договір укладено у 2012 році, а батько відповідача помер аж у 2021 році при вступу в дію ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, тобто з 01.01.2013), враховуючи судову практику та практику ЄСПЛ, вважав, що у позивача не виникло право на витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції

Відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 14.07.2012 ОСОБА_3 (відчужувач) передає, а ОСОБА_1 (набувач) отримує у власність квартиру на умовах цього договору. Квартира, що відчужується за даним договором розташована в АДРЕСА_2 . Також даним договором передбачено умови утримання (догляду). Даний договір посвідчено державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі правочинів за № 3 1626 та 14.07.2012 зареєстровано в державному реєстрі правочинів № 5101164, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 11572946 від 14.07.2012 (а.с. 38-42).

Відповідно до п. 4.7., 4.10. договору довічного утримання (догляду) від 14.07.2012 право власності на квартиру у набувача виникає з моменту державної реєстрації договору, цей договір підлягає державній реєстрації.

Відповідно до змісту спірного договору довічного утримання (догляду), державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори накладено заборону на відчуження зазначеного в договорі майна квартири АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1 , до припинення договору довічного утримання, яку 14.07.2012 зареєстровано в Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 12737798, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 36916185 (а.с. 40, 43).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 310610155 від 23.09.2022, право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить ОСОБА_2 , державна реєстрація проведена 09.08.2022 (а.с. 52-56).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 293618877 від 04.01.2022, 04.01.2022 припинено обтяження на квартиру АДРЕСА_1 на підставі: договору довічного утримання (догляду), серія та номер 3 1626, виданий 14.07.2012, видавник Уманська міська державна нотаріальна контора; свідоцтва про смерть, серія та номер НОМЕР_2 , виданий 05.07.2021, видавник: Уманський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); серія та номер: 1, виданий 04.01.2022, видавник: Уманська міська державна нотаріальна контора, державний нотаріус Кравцеь Г.В. (а.с. 44-45).

Зняття заборони з оспорюваної квартири підтверджується і відміткою на договорі довічного утримання від 04.01.2022, відповідно до якої державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори знято заборону відчуження у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 41).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2 , виданим 05.07.2021 Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 48).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 365636493 від 13.02.2024, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 2047, виданий 09.08.2022, видавник: Животовська Н. Г., приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області. Крім цього, на дану квартиру 27.10.2022 накладено арешт на підставі ухвали суду, серія та номер: 705/3944/22, 2 з/705/54/22, виданий 17.10.2022, видавник: Уманський міськрайонний суд (а.с. 49-51).

Згідно з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М. про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 65024950 від 04.10.2022, ОСОБА_1 04.10.2022 відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки наявні супечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно (а.с. 57).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає виходячи з наступного.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із ст. 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М.В. проти України», заява N 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Спірні правовідносини виникли з приводу витребування квартири, отриманої у власність позивачем ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору довічного утримання, яка вибула з його володіння у володіння відповідача ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 як на підставу свого звернення послався на ст. 387, ст. 388 ЦК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд керується наступним.

Підстави набуття права власності визначені у ст. 328 ЦК України, згідно з якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на майно.

Частина 1 ст. 203 ЦК України регламентує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Статтею 744 ЦК України, яка регламентує поняття договору довічного утримання (догляду) визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 745 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору довічного утримання) договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Згідно зі ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Момент набуття права власності за договором визначений статтею 334 ЦК України.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

За правилами Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, чинного на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів. Реєстратори - державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

У постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що /… ст. 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.

Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника.

Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.../.

Враховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважала, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо форми договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Отже, сама по собі відсутність державної реєстрації права власності позивача на спірну квартиру, яке виникло на підставі договору довічного утримання, не спростовує факту набуття ОСОБА_1 такого права на таке майно.

З матеріалів справи вбачається, що приватний нотаріус здійснила на договорі довічного утримання від 14 липня 2012 року напис: «У відповідності до ст. 182 Цивільного кодексу України цей договір підлягає державній реєстрації у Уманському виробничому відділку КП «ЧООБТІ». Зареєстровано у реєстрі № 3-1626». Також договір містить напис «ЗАБОРОНА. Мною, Дашицькою Л. Л., державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, на підставі ст. 73 ЗУ «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням договору довічного утримання накладається заборона відчуження зазначеного в договорі майна квартири, яка належить ОСОБА_1 , до припинення договору довічного утримання.».

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 після укладення договору довічного утримання 14.07.2012, не здійснив державну реєстрацію набутого права власності, проте у відповідності до статті 334 ЦК України набув право власності на нерухоме майно.

Одночасно колегія суддів зауважує, що одним із основоположних принципів цивільного права є принцип добросовісності (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права.

У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 381/4598/21).

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру незаконно, не маючи на те підстав, оскільки на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом таке право не належало померлому ОСОБА_3 , оскільки було відчужене на користь позивача ОСОБА_1 . Тому, відповідач ОСОБА_2 не мала права на отримання даної спірної квартири у спадок та відповідно набула право власності без відповідної правової підстави (незаконно заволоділа нею).

У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частинами 1 та 3 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник майна має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник майна.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 зробила висновок про те, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Статтею 179 ЦК України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

У відповідності до ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц зазначено, що враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, як правило, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку.

Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні.

Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності.

Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем.

Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним).

Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц; від 18.01.2023 у справі №488/2807/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) зазначено: якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є його набувачем без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Суд першої інстанції, аналізуючи аргументи представника відповідача, який заперечуючи проти позову покликався на те, що відповідач ОСОБА_2 є правомірним та добросовісним набувачем спадкового майна, виходив з наступного.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2022 у справі № 335/3595/19 зазначив, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно набуте у власність, та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

При цьому, добросовісність набувача передбачає не лише звіряння відомостей про права на нерухоме майно з інформацією, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також розумну обачність набувача.

Така розумна обачність включає перевірку, виявлення та докладання інших зусиль для визначення наявності прав інших осіб стосовно нерухомого майна (постанова Верховного Суду від 06.09.2023 у справі №910/21329/17).

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на важливості встановлення розумної обачності як критерію добросовісного набувача, зокрема, у постановах від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі №357/9328/15-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц, від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц.

Тому набувач нерухомого майна може вважатися добросовісним лише тоді, коли він не просто покладався на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а робив це добросовісно.

Якщо перевірка нерухомого майна дає підстави для сумнівів щодо наявності прав інших осіб на нерухоме майно, у тому числі незареєстрованих, то набувач такого майна має вчинити дії, спрямовані на усунення таких сумнівів, або відмовитися від набуття нерухомого майна; в іншому разі набувач не буде вважатися добросовісним.

Судом першої інстанції встановлено, що право власності за відповідачем на оспорювану квартиру зареєстровано 09.08.2022 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Водночас як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна станом на 23.09.2022, тобто станом на дату реєстрації права власності за відповідачем (09.08.2022), у розділі деталізована інформація про обтяження та в розділі «Відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» підставою для обтяження зазначено Договір довічного утримання, серія та номер 3-1626, виданий 14.07.2012, видавник Уманська міська держнотконтора, підставою для припинення обтяження зазначено той же договір довічного утримання та свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , від 05.07.2021.

Отже, на момент реєстрації за відповідачем права власності на оспорювану квартиру наявність в Реєстрі відомостей про договір довічного утримання давали підстави для сумнівів щодо наявності прав інших осіб на нерухоме майно, у тому числі незареєстрованих, відповідно, за висновками суду, набувач такого майна не вчинив всіх дій, спрямованих на усунення таких сумнівів, а тому не може вважатися добросовісним.

Суд першої інстанції встановивши, що предметом спору в даній справі є витребування майна, яке вибуло з володіння позивача ОСОБА_1 у володіння ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2047 від 09.08.2022, відповідач ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру незаконно, не маючи на те підстав, оскільки на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом таке право не належало померлому ОСОБА_3 , оскільки було відчужене на користь позивача ОСОБА_1 , прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та витребування спірної квартири з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Судові витрати, понесені скаржником у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гребенюка Сергія Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков