Провадження № 2/361/2111/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Радзівіл А.Г.

за участю секретаря Коваль О.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

01 грудня 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Свій позов обґрунтовував тим, що 17 серпня 2010 року між сторонами зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київській області, актовий запис № 476.

Від спільного шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сімейне життя з відповідачем не склалося. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що між ними відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаємопорозуміння. Наразі ведення спільного господарства припинено, сімейні відносини не підтримуються, з відповідаче тривалий час проживають окремо і кожен живе своїм особистим життям. Збереження сім`ї неможливо і суперечить його інтересам. Його намір розірвати шлюб є виваженим, на примирення не погоджується, так як такою можливістю вони вже неодноразово користувалися. Зокрема, в серпні 2022 року він вже звертався до суду з позовом про розлучення і в травні 2023 року просив суд залишити позовну заяву без розгляду (справа № 361/3867/22).

05 грудня 2023 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судовий розгляд на 23 січня 2024 року.

11 березня 2024 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що вона визнає наступні обставини:

-17.08.2010 року між нею та ОСОБА_3 відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області зареєстровано шлюб (актовий запис 476), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 ;

-22.11.2011 року у них з позивачем народився син, ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міського управління юстиції у Київській області 09.12.2011;

-в серпні 2022 року позивач звертався до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом про розірвання шлюбу, але за його заявою позовна заява була залишена без розгляду, що підтверджується ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2023 року у справі № 361/3867/22.

Зазначила, що не визнає наступні обставини.

Так, в позовній заяві позивач зазначає, що син проживає разом з ним. Проте вказаний факт не відповідає дійсності. Після того, як позивач вирішив деякий час пожити окремо від неї та самочинно змінив місце проживання дитини, між ними виник спір щодо визначення місця проживання нашої дитини.

З метою вирішення спору 30.11.2023 року відповідач звернулася до виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області як до органу опіки та піклування із заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , з нею.

24.01.2024 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області було прийняте рішення про визначення місця проживання сина з відповідачем.

На даний час дитина проживає з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 . У квартирі створені всі належні умови для проживання, навчання та відпочинку дитини, ОСОБА_5 має свою окрему кімнату.

В обґрунтуваннях позовних вимог позивач зазначає, що шлюбні відносини між ними не склалися, відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаємопорозуміння. Спільне господарство припинено, сімейні відносини не підтримуються і кожен тривалий час проживає окремо і живе своїм особистим життям.

Відпповідач зазначає, що зазначені обставини не відповідають дійсності.

У зв`язку з воєнним станом в Україні позивач надав згоду на тимчасовий виїзд ОСОБА_5 за кордон в супроводі відповідача на період з 18.08.2022 року по 18.08.2023 року.

Фактично у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України для збереження життя та здоров`я дитини з 17.04.2022 року по 21.05.2023 рік вона із сином тимчасово виїхали за кордон і проживали в Нідерландах.

Протягом тривалого часу - 1 рік - вони з чоловіком вимушено проживали окремо, в різних країнах, різних умовах та реаліях. Це було їх спільне виважене рішення, зумовлене турботою про сина. Але роздільне проживання протягом тривалого часу і спілкування переважно в телефонному режимі, інколи по відеозв`язку, ймовірно негативно вплинуло на їх з чоловіком відносини. Можливо, він ображається на неї за те, що лишила його самого в такий складний час. Після того, як вони зрозуміли, що у їх відносинах виникли певні непорозуміння стосовно тривалості перебування відповідача та сина в Нідерландах, вона вирішила повернутися до України та робити все, щоб налагодити відносини. Позивач сприяв їй у цьому, тому вони вирішили продовжити їх сімейне життя в Україні та спільно виховувати сина на Батьківщині.

До жовтня 2023 року у них у відносинах з позивачем було все добре.

У вересні-жовтні 2023 році відповідач мала проблеми зі здоров`ям, через що перебувала на стаціонарному лікуванні, а далі продовжила амбулаторне лікування.

Так, 11.09.2023 року в неї сталася гостра вестибулярна дисфункція (мікроінсульт), у зв`язку з чим вона перебувала на стаціонарному лікуванні в м. Києві до 18.09.2023 року. Протягом лікування виникли ускладнення у вигляді гострої інфекція верхніх дихальних шляхів, що в подальшому призвело до ще одного ускладнення - гострого синуситу.

При поверненні додому з лікарні ввечері 18.09.2023 року відповідач потребувала багато часу на лікування ускладнення одностороннього гаймориту та реабілітації після мікроінсульту з обмеженням психоемоційних навантажень. Основні симптоми ускладнення по гаймориту вдалося вилікувати перебуваючи на лікарняному до 29.09.2023 року. Надалі ще на два місяці було розписане підтримуюче та реабілітаційне лікування.

З огляду на непростий перебіг декількох захворювань одночасно, чоловік вирішив, що йому краще пожити окремо протягом цього періоду, тому 01.10.2023 року він зібрав деякі особисті речі і виїхав з їхньої квартири, попередньо не повідомивши нову адресу свого місця проживання.

15.11.2023 року коли відповідач була на роботі він написав їй повідомлення, що забрав із собою сина. Вона заперечувала проти цього, адже адресу, де він мав намір проживати з сином ОСОБА_6 їй не повідомив.

Позивачу вдалося дізнатися адресу проживання чоловіка із сином 30.11.2023 року. В цей же день вона подала заяву до органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з нею. Це питання, як вже зазначалося, на даний час вирішене.

Вся ця ситуація з переїздом чоловіка, на її думку, є тимчасовим погіршенням стосунків, наслідком їх вимушеного роздільного проживання (поки вона перебувала за кордоном з сином) та незручностями, викликаними її хворобами. Але обставини, які спричинили такі непорозуміння на даний час припинилися, тому цілком можливо продовжити відновлення їх стосунків.

З чоловіком вони перебувають у шлюбі вже майже 14 років. Її чоловік та її син є сенсом її життя.

Не зважаючи на тимчасові суперечки по сьогоднішній день кожен з них робить свій вклад в сімейне господарство. Вони з сином проживають в їх спільній з чоловіком квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , яку придбали в результаті їх спільних з позивачем зусиль за спільні кошти.

Фактично вони разом дбають про їх житло, створюють в міру можливостей затишок. Її метою є те, щоб дитина росла в повноцінній родині, й мала як рідну матір так і рідного батька, спілкувалася з обома батьками.

Позивач вирішив тимчасово пожити окремо, але вони й надалі спілкуються, вирішують питання, пов`язані з вихованням, утриманням та життям їх спільної дитини.

23 квітня 2024 року відповідач подала заяву, в якій просила надати сторонам шестимісячного строку на примирення.

23 квітня 2024 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області в задоволенні заяви про надання строку на примирення шість місяців було відмовлено.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, пояснення надала аналогічні викладеним у позовній заяві. Зазначила, що позивач категорично не бажає відновлювати шлюбні відносини, вказала на те, що квартира у якій проживає на даний час відповідач належить його батькам, і не є їх спільним із відповідачем майном. Зазначила, що сторони разом не проживають із жовтня 2023 року.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову надала пояснення аналогічні змісту відзиву та письмових пояснень. Надалі суду вказала на те, що визнає позов, в разі якщо у рішенні буде зазначено про те, що позивач застосовував до неї фізичне насилля.

Суд, вислухавши доводи представника позивача, заперечення відповідача, дослідивши надані докази, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 серпня 2010 року між сторонами зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київській області, актовий запис № 476, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

Від спільного шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, складеним Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 1224.

Сторонами визнається та обставина, що вони разом не проживають із жовтня 2023 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Так, відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Водночас, положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевогозв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням прав дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК Україн шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

За положеннями ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, щомають істотне значення.

Також, у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. І з цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитина-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дата й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених положень законодавства, шлюб має добровільний характер, ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання.

При цьому, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвати шлюбу.

Отже, встановивши не бажання позивача продовжувати шлюбні стосунки та відсутність будь-яких переконливих доказів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї, суд дійшов висновку про те, що подальше збереження шлюбу без взаємної згоди є неможливим та буде суперечити інтересам сторін.

Враховуючи вищевикладене та враховуючи ті обставини, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а шлюб між позивачем та відповідачем розірванню, оскільки подальше збереження шлюбу без взаємної згоди є неможливим.

Керуючись ст. ст. 24, 56, 110, 111, 112,113 Сімейного кодексу України, ст. ст. 200, 265, 268 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрований 17 серпня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київській області, актовий запис № 476, - розірвати.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Радзівіл А.Г.