КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №363/1986/24 Головуючий у І інстанції - Чірков Г.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно, -

установив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до Вишгородської міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_2 є її сусідкою, їхні квартири знаходяться поряд на одній сходовій клітці.

З сім`єю ОСОБА_3 дружила, як із сусідами з часу заселення в будинок з 2000 року.

Після смерті її чоловіка ОСОБА_4 в 2015 році, ОСОБА_2 , будучи особою похилого віку, залишилася самотня, родичів у неї не має, стан її здоров`я погіршився, оскільки вона хворіла на ряд захворювань, в зв`язку з чим потребувала сторонньої допомоги.

Таку допомогу ОСОБА_2 надавала вона.

За проханням ОСОБА_2 вона поселилася до неї у березні 2016 року, в її квартирі, і вони почали разом проживати однією сім`єю.

Вона готувала ОСОБА_2 їсти, допомагала їй у побуті, купувала продукти та ліки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, оскільки у неї не було родичів, то вона займалася її похованням.

Після смерті ОСОБА_2 вона продовжувала проживати в квартирі померлої по сьогоднішній день і у встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак 06 березня 2024 року їй, постановою нотаріуса, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона не надала документів, що підтверджують її родинні стосунки із ОСОБА_2 або рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем.

Просила суд, встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з 2016 року по день смерті останньої.

Визнати за нею у порядку спадкування за законом право власності на кв. АДРЕСА_1 .

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність і необґрунтованість, неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що надала достатньо доказів на підтвердження факту постійного проживання разом із ОСОБА_2 , а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що для набуття права на спадкування за законом необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше 5 років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Вказує, що ці два факти підтверджені нею доказами, наданими в суді першої інстанції.

Просила суд, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якої відкрилася спадщина на кв. АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 19 липня 1996 року, власниками кв. АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 жовтня 2015 року, зареєстрованого за №2-2217, ОСОБА_2 після смерті її чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 успадкувала належну йому частину зазначеної вище квартири АДРЕСА_1 .

Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №46149622 ВІД 22 жовтня 2015 року.

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання Вишгородської міської ради від 19 січня 2024 року, посвідченого свідками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що зі слів сусідів ОСОБА_1 постійно проживає в кв. АДРЕСА_2 без реєстрації з початку 2016 року по теперішній час.

До смерті ОСОБА_2 вона проживала в цій квартирі, як член сім`ї останньої.

З довідки Вишгородської міської ради №70 від 19 січня 2024 року вбачається, що відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов проживання, виданого депутатом Вишгородської міської ради,. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , з 2016 року по теперішній час.

ОСОБА_1 проживала за вказаною адресою разом з ОСОБА_2 та вела з нею спільне господарство по дату смерті.

Згідно квитанцій Вишгородського МКП «Водоканал», ВРКП «Вишгородтепломережа», КП «Управляюча компанія» ВМР, ПАТ «Укртелеком», ОСОБА_2 в період з 2016 року по 2021 рік сплачувала комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до квитанції ритуального сервісу «Veles» від 07 серпня 2023 року, ОСОБА_1 замовляла послуги у вказаному ритуальному сервісі з кремації померлої ОСОБА_2 .

Згідно довідки на одержання праху №4.209021К, ОСОБА_1 отримала 11 серпня 2023 року прах ОСОБА_2 .

З копії паспорту позивачка встановлено, що остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

21 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Леденьова В.С. із заювою про прийняття спадщини за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 21 грудня 2023 року заведено спадкову справу 35/2023.

06 березня 2024 року постановою приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Леденьова В.С. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , оскільки вона нею не надано нотаріусу документів, що підтверджують родинні відносини між нею та спадкодавцем.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела факту проживання зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи і узгоджуються із нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

За приписами статтей 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг).

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з частинами 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом, на підставі ст. 1264 ЦК України, необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (Постанова Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18).

Доведенню підлягає не лише факт спільного проживання, а і факти, що доводять проживання однією сім`єю.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України надав належну оцінку наданим позивачем доказам і не допустив порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що показами свідків підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно доглядала померлу ОСОБА_2 до самої смерті та проживала в її квартирі разом з нею, проте самі тільки показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа №129/2115/15-ц), висловлено позицію про те, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції також обґрунтовано зазначено та відхиллено як докази, акт обстеження матеріально-побутових умов проживання Вишгородської міської ради від 19 січня 2024 року та довідку Вишгородської міської ради №70 від 19 січня 2024 року, оскільки вказаний акт складено вже після смерті ОСОБА_7 , а довідка містить відомості, що ґрунтуються повністю на підставі вказаного вище акту.

Таким чином, суд першої інстанції на законних підставах не прийняв їх до уваги, оскільки вони не мають доказового значення в цій справі.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались добросусідські відносини, коли позивач опікувалась сусідкою, яка була особою похилого віку, хворою та одинокою, тривалий час до самої її смерті, проте їх відносини характеру усталених та реальних сімейних відносин не носили.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку, прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання однією сім`єю із спадкодавцем та визнання її спадкоємцем четвертої черги за законом, обґрунтовано відмовивши у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги на те, що Вишгородського районного суду Київської області дав невірну оцінку доказам позивача, які підтверджують факт спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції при оцінці доказів, дотримався вимог, передбачених ст. 89 ЦПК України, не допустив порушень норм процесуального права, які-б призвели до неправильного вирішення справи.

Варто зазначити, що доказами постійного проживання разом із спадкодавцем можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним, реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі, інші документи, які підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем.

Таких доказів позивачем не надано.

Інші доводи апеляційної скарги, щодо незаконності і необґрунтованості судового рішення, неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права висновків суду не спростовують на законність і обґрунтованість судового рішення не впливають.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба