ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 року м. Чернівці Справа № 718/2964/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Чернівецьке обласне комунальне підприємство «Бальнеологічний санаторій «Брусниця»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Чернівецького обласного комунального підприємства «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Нагорного В.В., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у вересні 2024 року звернулася до суду з позовом до ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця», в якому просила стягнути на свою користь із відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 65 000 грн (а.с.2-3).

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що починаючи з 23.07.2020 року працювала у ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на посаді т.в.о. головного лікаря.

Згідно наказу №31-зв від 27.12.2023 року ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП за згодою сторін, однак, на час звільнення підприємство мало перед нею заборгованість по виплаті заробітної плати за період з серпня по грудень 2021 року, яка стягнута з відповідача на підставі рішення суду.

Вказує, що після звільнення 27.12.2023 року по час звернення до суду підприємство не провело з нею розрахунок, а тому з принципів справедливості, розумності й доводів позовної заяви та врахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, просила стягнути на свою користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 65000 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Провадження №22-ц/822/1032/24

Стягнуто з ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 50 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» подало апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач була звільнена 27.12.2023 року, а позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявила 16.09.2024 року, слід констатувати про пропущення нею строку, встановленого чинним процесуальним законодавством для звернення з відповідною вимогою. Адже судом першої інстанції не враховано, що позивачу, як тогочасному керівнику підприємства, було достеменно відомо про належні їй суми виплат і нею, як керівником мали вживатися заходи по здійсненню цих виплат, тому при врахуванні початку перебігу строку позовної давності слід було керуватися частиною першою статті 233 КЗпП України від дати її звільнення. Звернуто увагу на те, що середній заробіток згідно зі статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Приймаючи рішення суд виходив з того, що заборгованість із відповідача зі сплати заробітної плати перед позивачем у розмірі 63093,33 грн (без виключення сум відрахувань на податки та збори) була стягнута у судовому порядку, рішення набрало законної сили 16.08.2024 року, що, в свою чергу, є підставою для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Крім того, суд зробив висновок, що позивач не пропустила тримісячний строк для звернення до суду з вказаним позовом, та зменшив розмір визначеної до стягнення грошової суми позивачем до 50 000 грн.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі, виходячи з наступного.

Обставини справи щодо перебування сторін спору у трудових відносинах, де позивач починаючи з 23.07.2020 року була призначена тимчасово виконуючого обов`язків головного лікаря ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця», а 27.12.2023 року була звільнена від виконання обов`язків головного лікаря на підставі наказу №31-зв; розміру нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 , періоду затримки розрахунку; видачі ОСОБА_1 виконавчого листа у справі №718/1730/24 на підставі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16.07.2024 року, - сторонами визнається та не заперечується (а.с.5-9).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Так, за ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та дата фактичного проведення з ним остаточного розрахунку.

Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови ВП ВС від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з урахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Так, матеріали справи свідчать про те, що при звільненні розрахунок з позивачем проведено не було, належні їй грошові кошти стягнуті з відповідача на підставі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16.07.2024 року, на підставі чого видано виконавчий лист.

Таким чином, висновок суду з приводу вчасного звернення позивача із цим позовом, що спростовує доводи ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» з приводу пропуску строку 3 місячного строку на звернення з позовом (ст.233 КЗпП України), є правильним, оскільки підстави та складові формули розрахунку для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникли не в момент звільнення, а з часу ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Крім того, стороною позивача до відзиву додано копію статуту ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця».

В п.1.4. Статуту, крім іншого, вказано, що підприємство підпорядковане щодо вирішення майнових питань Чернівецькій обласній раді.

Підприємство має право здійснювати наукову, виробничу, господарську діяльність, у тому числі з метою отримання прибутку (п.2.4. Статуту). Підприємство зобов`язане виконувати фінансовий план (п.3.2.4. Статуту), а п.5.1. вказує на те, що управління підприємством здійснюється головним лікарем (директором) у відповідності до чинного законодавства України та цього статуту. У відповідності до п.5.5.3. та 5.5.4. Статуту головний лікар самостійно вирішує питання діяльності підприємства, розпоряджається коштами та майном підприємства.

Розділ 6 обумовлює питання фінансово-господарської діяльності та майна підприємства.

Як вже було встановлено, позивач, крім іншого, перебувала на посаді т.в.о. головного лікаря, що вказує на обов`язок управляти підприємством, вчиняти дії щодо отримання ним прибутку, в тому числі зі сплати заборгованості по заробітній платі за період з серпня по грудень 2021 року, та при звільненні з посади здійснити розрахунок. Повноваження позивача на час звільнення її з посади т.в.о. головного лікаря судом першої інстанції залишено поза увагою.

Так, судом було визначено, що розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні складає 69845,10 грн (537,27 грн на 130 робочих днів), однак стягнуто з відповідача середній заробіток в розмірі 50 000 грн з урахуванням справедливості та пропорційності.

Однак, колегія суддів з огляду на встановлені обставини, що позивач була обізнана щодо матеріального становища підприємства, перебувала на посаді т.в.о. головного лікаря, отже впливала на своєчасність розрахунку своїми діями або бездіяльністю, а тому, враховуючи співмірність розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні та заявленої позивачем до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, періоду затримання (період до звернення позивача до суду після звільнення), введення в Україні дії воєнного стану, колегія суддів з урахуванням вищезазначених висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц приходить висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З наведених підстав, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В решті рішення суду першої інстанції зміні чи скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 при зверненні до суду сплатила судовий збір в розмірі 1211,20 грн (а.с.1), ЧОКП «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» подаючи апеляційну скаргу через підсистему «Електронний суд» сплатило 1817 грн (а.с.42).

За результатами перегляду рішення суду першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 15,38%.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст.141 ЦПК України).

Отже, за подання позову позивачу слід компенсувати витрати за рахунок відповідача зі сплати судового збору в розмірі 186,28 грн (15,38%), а відповідачу за подання апеляційної скарги 1537,55 грн (84,62%), а тому з врахуванням взаємозаліку вказаних сум з позивача на користь відповідача слід стягнути 1351,27 грн судового збору.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернівецького обласного комунального підприємства «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2024 року в частині визначення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні змінити, визначивши до стягнення з Чернівецького обласного комунального підприємства «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

В решті рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернівецького обласного комунального підприємства «Бальнеологічний санаторій «Брусниця» 1351,27 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк