УХВАЛА

20 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 174/421/24

провадження № 61-14703ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування житлом у вигляді квартири,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначила неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі № 759/20627/18, від 04 серпня 2021 року у справі № 157/648/20, від 10 січня 2024 року у справі № 703/4087/20, від 07 лютого 2024 року у справі № 157/940/22, від 02 вересня 2019 року у справі № 731/34/17-ц, від 03 лютого 2021 року у справі № 643/3624/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 17 лютого 2020 року у справі № 127/4297/18(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Водночас, заявниця послалася на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, проте не навела вмотивованого обґрунтування зазначеної підстави для відкриття касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2024 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, зокрема подати нову редакцію касаційну скаргу, з уточненням обґрунтування касаційної скарги, на підставі якого (яких) подається касаційна скарга та обґрунтуванням (мотивуванням) наявності цієї підстави (підстав).

Верховний Суд роз`яснив заявниці, що підстави передбачені пунктами 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України (неврахування висновку Верховного Суду та відсутність висновку Верховного Суду) можуть бути взаємовиключними, особа, яка подає касаційну скаргу, у разі одночасного посилання на вказані підстави, має конкретизувати у касаційній скарзі яку саме норму (норми) права апеляційний суд застосував без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у подібних правовідносинах, а щодо застосування якої норми (норм) права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

Водночас, в ухвалі зазначено про те, що посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявниця повинна зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок виклав апеляційний суд з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним.

У грудні 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направила уточнену касаційну скаргу.

На обґрунтування пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України ОСОБА_1 наводить посилання на практику Верховного Суду, сформовану щодо збереження права користування житловим приміщенням за колишнім членом сім`ї, у відповідності до статті 156 ЖК Української РСР та статті 405 ЦК України.

Водночас, в уточненій редакції касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу для відкриття касаційного провадження.

Зокрема зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: чи є належним способом захисту порушеного права звернення користувача житлового приміщення з позовом до його власника про визнання права користування цим житловим приміщенням з метою подальшої реєстрації місця проживання у цьому приміщенні без згоди власника цього приміщення.

Як вже зазначав Верховний Суд в ухвалі від 08 листопада 2024 року, що посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник повинен зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок виклав апеляційний суд з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним.

Однак, як і у попередній редакції касаційної скарги ОСОБА_1 не вказує, які саме норми матеріального права неправильно застосовані судами, щодо яких необхідно сформувати єдину правозастосовну практику.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із позицією судів у цій справі з посиланням при цьому на обставини, яким суди надавали оцінку, й по суті зводяться лише до їх переоцінки. Такі доводи не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зазначене свідчить про формальний підхід заявниці до оформлення касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження, а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення.

Таким чином, вимоги ухвали Верховного Суду від 08 листопада 2024 року заявницею не виконано.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала. За змістом статті 185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.

Оскільки у відведений судом строк, станом на 20 грудня 2024 року, недоліки касаційної скарги не усунуто, тому касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області про визнання права користування житлом у вигляді квартиривважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков