Єдиний унікальний номер справи 367/2332/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Ферлей Н.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Бучанська міська рада Київської області про визнання будівництва самочинним та незаконним, зобов`язання привести самочинно перебудовану частину житлового будинку у первинний стан,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Бучанська міська рада Київської області про визнання будівництва самочинним та незаконним, зобов`язання привести самочинно перебудовану частину житлового будинку у первинний стан.

Позов мотивував тим, що ОСОБА_1 володіє 3/8 частинами житлового будинку по АДРЕСА_1 згідно договору дарування частини житлового будинку ВРІ № 590893 зареєстрованого в реєстрі за №814 від 28.04.2011 року. ОСОБА_2 згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №59218580 від 17.05.2016 року відповідно до договору дарування №1203 від 26.02.2016 року володіє 3/8 частинами житлового будинку по АДРЕСА_1 .

В 2016 році ОСОБА_2 добудувала до своєї частини будинку прибудову та здійснила перебудову, перепланування як внутрішніх приміщень так і горища. На горищі встановила комунікації та камін, який опалюється дровами та становить загрозу, небезпеку іншим співвласникам будинку. Таким чином, ОСОБА_2 порушила норми ДБН та порушила законні інтереси співвласників будинку. Не маючи згоди жодного з співвласників даного будинковолодіння (майно є у спільній частковій власності), без розроблення проектно-технічної документації, без жодного дозвільного документу, які б мала погодити в установленому законом порядку у контролюючих органах, здійснила незаконне будівництво. Відповідачка здійснила незаконне будівництво під час якого було збільшено етажність будинку, перебудовано частину горища, яке не є жилим приміщенням, встановлено на горищі стіни заблокувавши доступ до несущих конструкцій (балки перекриття), встановила системи: вентиляції, освітлення, енергопостачання, встановлено вікно (встановлено камін на горищі), внесено зміни в систему пічного опалення, чим грубо порушила норми ДБН так і пожежні норми не враховано інтереси інших співвласників будинку. На першому поверсі здійснено перепланування приміщень, встановлено сходи на другий поверх, вирізано двері, добудовано ганок від якого зменшено світопотік в мої вікна, під ганком розміщена яма в якій встановлено насос від якого в свою чергу відходять комунікації під фундамент будинку, яма розміщена в притул до фундаменту будинку, що може привести до просідання будинку, розтріскування стін, зміщення інших конструкцій, перебудовано дерев?яний ганок. В результаті незаконного будівництва, що проводила ОСОБА_2 від будівельних робіт у позивача в кімнатах відбулось розтріскування штукатурки на стелі та стінах.

На підставі викладеного, просив суд визнати будівництво ОСОБА_2 самочинним та незаконним, зобов`язати ОСОБА_2 привести самочинно перебудовану частину житлового будинку (горища, ганку, тощо) у первинний стан за її рахунок, судові витрати, витрати на правову допомогу та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30.05.2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 07.08.2024 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що судом першої інстанції було порушено право на захист та справедливий розгляд справи, оскільки суд не розглядав та не вивчав надані позивачем докази. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати будівництво ОСОБА_2 самочинним та незаконним, зобов`язати ОСОБА_2 привести самочинно перебудовану частину житлового будинку у первинний стан за її рахунок. Також просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, витрати на правову допомогу та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання, призначене на 05.12.2024 року, з`явилися позивач та представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 належить 3/8 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 згідно договору дарування частини житлового будинку ВРІ № 590893 зареєстрованого в реєстрі за №814 від 28.04.2011 року.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №59218580 від 17.05.2016 року, ОСОБА_2 відповідно до договору дарування №1203 від 26.02.2016 року володіє 3/8 частинами житлового будинку по АДРЕСА_1 .

З пояснень сторін та поданих суду документів встановлено, що починаючи з 2016 року відповідачка розпочала реконструкцію з розширенням житлового будинку за рахунок прибудови.

Відповідно до Звіту про проведення технічного обстеження від 16 квітня 2018 року, виконаного ОСОБА_5 (кваліфікаційний сертифікат відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг) у сфері діяльності, яка пов`язана зі створенням об`єктів архітектури за напрямом - експертиза та обстеження у будівництві, технічне обстеження будівель і споруд, кваліфікаційний сертифікат серії АЕ №003741, виданий Атестаційною архітектурно-будівельною комісією 03.07.2015 року), за результатами проведення технічного обстеження частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

На підставі ухвали суду про призначення судової будівельно-технічної експертизи було складено Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 25392/18-43 від 16.03.2021 року. У такому зокрема зазначено: роботи по переплануванню квартири АДРЕСА_1 ; будівництву прибудови до правого фасаду будинку та погребу під нею на частині земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_2 ; влаштуванню кімнати в частині простору горища житлового будинку по АДРЕСА_1 над квартирою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 виконані у відповідності до вимог нормативно-правових актів чинних у галузі будівництва. Доступу до інших частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , крім частини будинку в якій розташована квартира АДРЕСА_1 , експерту не забезпечено. Тому провести дослідження та надати відповідь щодо технічного стану конструктивних елементів будинку (за ознаками пошкоджень конструктивних елементів) після виконаних робіт по переплануванню та будівництву виконаних ОСОБА_2 , зокрема частини будинку в якій розташована квартира ОСОБА_1 , не видається можливим. Ознак пошкоджень на поверхнях конструктивних елементів житлового будинку з боку приміщень квартири АДРЕСА_1 так і ззовні після виконаних ремонтно-будівельних робіт по переплануванню, які могли б вказувати на їх технічний стан при якому безпечна експлуатація була б неможлива, на час обстеження не спостерігаються. Прибудова до стіни правого фасаду житлового будинку та погріб під нею не погіршують технічний стан конструктивних елементів (підлоги, стін, перегородок) частини будинку, в якій знаходиться квартира АДРЕСА_1 . На час обстеження ознак негативного впливу побудованих прибудови та погребу до правого фасаду житлового будинку по АДРЕСА_1 на його частину, в межах якої розташована квартира АДРЕСА_1 , не спостерігається.

Отже за наслідками експертного дослідження висновку про причинно-наслідковий зв`язок між проведеними будівельними роботами відповідачкою та ушкодженнями будинку позивача не зроблено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, зазначив, що в ході судового розгляду не доведено, а матеріали справи не містять доказів того, що роботи по переплануванню квартири АДРЕСА_1 , будівництво прибудови до правого фасаду будинку та погребу під нею на частині земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_2 , влаштування кімнати в частині простору горища житлового будинку по АДРЕСА_1 над квартирою АДРЕСА_1 , виконані ОСОБА_2 , чинять негативний вплив на житловий будинок, що належить позивачу.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію позивача, заявлену в позові. Така позиція була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Наявність порушених таких прав є предметом доказування в ході розгляду справи.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Позивач, порушення своїх прав обґрунтовував не лише тим, що самочинні будівельні роботи відповідача є незаконними, але й вони безпосередньо впливають на цілісність будинку, призвели до виникнення тріщин у ньому, що саме і порушує його право.

Суд в ході розгляду справи встановив, що відповідач не отримала відповідного дозволу на проведення відповідних робіт. У той же час земельна ділянка під будівництвом розподілена між співвласниками та приватизована, а вимога про знесення самочинно побудованих будівель саме на підставі їх самочинності може заявлятися лише власником або користувачем земельної ділянки, на якій вони знаходяться.

Прибудови відповідача хоча і є самочинними, однак позивач не є власником чи користувачем земельної ділянки, на яких вони безпосередньо розміщені. За таких умов, саме у зв`язку з самочинністю таких прибудов, позивач заявляти вимоги про їх знесення не може.

Обґрунтовуючи свій позов, позивач також стверджує про те, що проведений ремонт всередині будинку негативно впливає на стан несучих конструкцій будинку, порушує інсоляційні та протипожежні норми. При цьому будинок має ступінь зносу 65%, тобто є «ветхим».

В даному випадку для отримання судового захисту в обґрунтованому ним вигляді позивач за допомогою відповідних належних та допустимих доказів мав довести саме факт негативного впливу проведених відповідачем дій на стан конструкцій будинку, а також наявність порушення будівельних та протипожежних норм. Водночас, належних доказів з даного приводу позивач до суду не представив, обмежився лише декларативними твердженнями з даного приводу.

Натомість відповідач представив до суду звіт про проведення технічного обстеження будинку від 16.04.2018 року, складений спеціалістом у сфері діяльності, пов`язаної зі створенням об`єктів архітектури за напрямом експертиза та обстеження у будівництві, технічне обстеження будинків і споруд, відповідно до якого за результатами обстеження технічний стан приміщення та конструкцій є задовільним та відповідає вимогам надійності і можливості їх безпечної експлуатації.

Крім того, в ході розгляду справи було призначено судову будівельно-технічну експертизу, у висновку якої зазначено, що роботи по переплануванню квартири АДРЕСА_1 ; будівництву прибудови до правого фасаду будинку та погребу під нею на частині земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_2 ; влаштуванню кімнати в частині простору горища житлового будинку по АДРЕСА_1 над квартирою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 виконані у відповідності до вимог нормативно-правових актів чинних у галузі будівництва. Доступу до інших частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , крім частини будинку в якій розташована квартира АДРЕСА_1 , експерту не забезпечено. Тому провести дослідження та надати відповідь щодо технічного стану конструктивних елементів будинку (за ознаками пошкоджень конструктивних елементів) після виконаних робіт по переплануванню та будівництву виконаних ОСОБА_2 , зокрема частини будинку в якій розташована квартира ОСОБА_1 , не видається можливим. Ознак пошкоджень на поверхнях конструктивних елементів житлового будинку з боку приміщень квартири АДРЕСА_1 так і ззовні після виконаних ремонтно-будівельних робіт по переплануванню, які могли б вказувати на їх технічний стан при якому безпечна експлуатація була б неможлива, на час обстеження не спостерігаються. Прибудова до стіни правого фасаду житлового будинку та погріб під нею не погіршують технічний стан конструктивних елементів (підлоги, стін, перегородок) частини будинку, в якій знаходиться квартира АДРЕСА_1 . На час обстеження ознак негативного впливу побудованих прибудови та погребу до правого фасаду житлового будинку по АДРЕСА_1 на його частину, в межах якої розташована квартира АДРЕСА_1 , не спостерігається.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що ті обставини, які були покладені позивачем в основу свого позову, не були належним чином доведені, відтак не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

При цьому апеляційний суд також зважає і на те, що ч.1 ст.13 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких умов суд має розглядати справу лише в межах тих доводів і обґрунтувань, які зазначив позивач, і не має підстав для виходу за межі позовних вимог.

При цьому, як уже було зазначено вище, інших, ніж вищезгаданих обґрунтувань, позивач не зазначив.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько