КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж.І. в м. Київ 11 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про відшкодування моральної шкоди, стягнення страхового відшкодування на поховання та з втратою годувальника,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути з ТДВ «Страхова група «Оберіг» на свою користь 40200 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина, 24335 грн. страхового відшкодування витрат на поховання потерпілого, 214385 грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 22:12 водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем Subaru Forester д.н.з. НОМЕР_1 рухався по проїзній частині Наддніпрянського шосе зі сторони мосту Патона в напрямку Залізничного шосе, в районі електроопори № 99 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який перетинав проїзну частину у невстановленому для руху пішоходів місці, в результаті ДТП пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. За фактом ДТП слідчим управлінням ГУНП в м. Києві матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000063. Під час досудового розслідування призначено судово-медичну експертизу, відповідно до висновку експерта встановлено, що смерть ОСОБА_4 настала від переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів, крововтратою та шоком. Постановою про закриття кримінального провадження від 28 лютого 2023 року слідчий закрив провадження в справі в зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

В результаті ДТП та його наслідків матері загиблого ОСОБА_1 було завдано шкоди, в зв`язку з чим виникло право на її відшкодування. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпечення транспортного засобу Subaru Forester д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок дії якого загинув ОСОБА_4 , була застрахована у відповідача, відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 209908755. 22 березня 2023 року представник ОСОБА_1 повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування. Серед заявлених позивачем до відшкодування вимог були такі: 80400 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 25215 грн. в рахунок відшкодування витрат на поховання потерпілого, понесених позивачем, 241200 грн. в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, належної позивачу. 30 червня 2023 року відповідачем було проведено виплату страхового відшкодування, належного позивачу, в таких розмірах: 40200 грн. 50 % страхового відшкодування моральної шкоди, належної позивачу, 860 грн. страхового відшкодування витрат на поховання потерпілого.

Оскільки відповідач незаконно поділив розмір страхового відшкодування на двох осіб, а також не здійснив виплату страхового відшкодування по втраті годувальника та витратах на поховання потерпілого, то позивачем прийнято рішення про звернення до суду за захистом своїх порушених прав на страхове відшкодування.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди та витрат на поховання, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року в частині відмови у стягненні моральної шкоди та витрат на поховання та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов, стягнувши з відповідача на її користь 40200 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю сина, 24335 грн. страхового відшкодування витрат на поховання потерпілого, а також судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 19366,50 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала обставини справи, зазначені в позовній заяві, аргументи відзиву на позовну заяву та короткий зміст рішення суду.

Щодо стягнення моральної шкоди, наводила зміст ст. 1187, 999 ЦК України, ст. 3, 5, 6, 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, вказувала, що аналіз ст. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» свідчить про те, що розмір моральної шкоди встановлено законом і стосовно одного померлого становить 12 мінімальних зарплат. Відсутність складу злочину у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності, при цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом в цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Вказувала, що ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якою передбачено зменшення розміру шкоди, підлягає застосуванню за таких умов: наявність грубої необережності потерпілого; необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди; розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Зазначене положення ЦК України є загальною нормою права, а Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним нормативно-правовим актом, і вимоги саме цього нормативного акту повинні застосовуватись до правовідносин, що склались між сторонами у справі. Отже, ч. 2 ст. 1193 ЦК України не застосовується при виплаті страхового відшкодування страховиком, оскільки зменшення страхового відшкодування моральної шкоди суперечить Закону № 1961-IV. Матеріалами справи встановлено, що сума страхового відшкодування моральної шкоди не перевищувала ліміту відповідальності страховика, а тому самостійно зменшивши страхову виплату, страховик порушив вимоги Закону № 1961-IV.

Щодо стягнення витрат на поховання, наводила зміст ст. 12, 76, 77 ЦПК України, п. 27.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вказувала, що доказами, які підтверджують витрати на поховання та їх розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», згідно з указаними положеннями закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені обліком документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і мати обов`язкові реквізити.

Наводила зміст ст. 1, 8 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2, 9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», вказувала, що враховуючи ці норми, чітко визначено законодавчо випадки звільнення продавця від обов`язкового надання покупцеві складених за встановленою формою фіскальних чеків, надрукованих РРО або розрахункових квитанцій, у тому числі заповнених вручну. На підтвердження витрат на поховання нею було надано оригінал фіскального чеку від 01 листопада 2022 року на суму 860 грн., оригінал товарного чеку від 31 жовтня 2022 року на суму 16500 грн., оригінал договору про надання ритуальних послуг № 359/22 від 31 жовтня 2022 року та акт прийому-передачі наданих послуг до нього на суму 7855 грн.

Згідно товарного чеку від 31 жовтня 2022 року, позивач придбала у ФОП ОСОБА_5 ритуальні товари на суму 16500 грн. На підтвердження здійснення господарської операції з продажу товарів, фізичною особою-підприємцем було видано покупцю первинний документ у формі товарного чеку, який містить необхідні реквізити.

Відповідно до п. 7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція, може бути оформлений у вигляді зокрема товарного чеку, який в даному випадку засвідчує не надання послуг, як вказав суд першої інстанції, а факт продажу ритуальних товарів. Аналогічного висновку щодо визнання товарного чеку розрахунковим документом, який підтверджує факт продажу товару, дійшов Верховний Суд в постанові від 26 лютого 2019 року в справі № 820/12016/15.

Відповідно до п. 1.1 договору про надання ритуальних послуг від 31 жовтня 2022 року, виконавець брав на себе зобов`язання надати замовнику комплекс ритуальних послуг. На підтвердження здійснення господарської операції з надання послуг фізичною особою-підприємцем було видано замовнику первинний документ у формі акту виконаних робіт, який містить необхідні реквізити, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, а тому відповідно до абз. 19 ст. 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», розрахунковий документ може бути оформлений у вигляді зокрема акту виконаних робіт (наданих послуг).

Повідомляла, що за надану їй професійну правничу допомогу зобов`язана сплатити адвокатському об`єднанню 19366,50 грн., що становить 30 % від суми вимог, які просить стягнути в апеляційній скарзі (64555 грн.).

Від відповідача ТДВ «Страхова група «Оберіг» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду в постановах від 21 квітня 2021 року в справі № 450/4163/18, від 10 квітня 2020 року в справі № 532/1374/18, відповідач вказував, що оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубої необережності потерпілого ОСОБА_4 , суд першої інстанції вірно та вмотивовано дійшов висновку, що моральна шкоду, сплачена страховою компанією позивачу в розмірі 40200 грн., є достатньою і такою, що відповідає принципу розумності та справедливості, оскільки ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що встановлено під час досудового розслідування кримінального провадження.

Вважав, що посилання позивача на необхідність застосування лише положень Закону № 1961-IV є помилковими, оскільки ст. 27 вказаного Закону за своїм змістом є відсилковою, а тому при прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування в зв`язку зі смертю потерпілої особи має бути враховано норми як Закону № 1961-IV, так і ЦК України.

Щодо стягнення страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на поховання, вказував, що позивач вдається до посилань на підзаконні нормативно-правові акти, яких не існує в природі, як-то постанова Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2020 року № 1336 (п. 3.18 апеляційної скарги). Насправді чинною є постанова Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2000 року № 1336 з наступними змінами, яка також не може бути застосована до правовідносин скаржника з ритуальною службою, оскільки стосується фізичних осіб-підприємців, які здійснюють свою діяльність у сфері роздрібної торгівлі товарами на території села, більш того, якщо така фізична особа-підприємець проводить розрахункові операції без застосування РРО та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій, вона зобов`язана використовувати розрахункові книжки та книги обліку розрахункових операцій.

Разом з тим, згідно положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень» з 01 січня 2022 року фізичні особи-підприємці 2-4 груп незалежно від видів діяльності та обсягу доходів повинні будуть застосовувати РРО та ПРРО при здійсненні розрахункових операцій на загальних підставах. Як вбачається з матеріалів судової справи, ФОП ОСОБА_5 оподатковує свою господарську діяльність за 2 групою, а тому наявність РРО та ПРРО при здійсненні розрахункових операцій була для нього обов`язковою.

Разом з тим, посилання представника скаржника, що акти наданих послуг є первинними документами, є помилковими та некоректними, оскільки договір про надання послуг № 359/22 від 31 жовтня 2022 року не є платіжним документом, а правочином щодо майбутнього вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності; акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання ритуальних послуг № 359 від 31 жовтня 2022 року за своєю суттю є документом, який лише фіксує закінчення будь-яких робіт та приймання їх замовником за кількістю та якістю, однак не підтверджує розрахункові операції за такими діями відповідно до вимог ст. 2, 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»; у документах йде мова про послуги та жодним чином не встановлюється факт реалізації товарів; до товарного чеку не надано ані договору, ані додаткової угоди, ані акту приймання-передачі наданих послуг.

Не погоджувався з посиланням позивача на правові висновки в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2019 року в справі № 820/12016/15, які є нерелевантними, оскільки має різну суб`єктну та предметну юрисдикцію.

Заперечував проти стягнення на користь позивача будь-яких судових витрат на професійну правничу допомогу з огляду на відсутність порушення законних прав та інтересів позивача. Додатково звертав увагу, що перелік детального опису робіт, поданий представником позивача, є некоректним, необґрунтованим там містить фактично ототожнення послуг задля неправомірного збільшення начебто здійснених витрат на правову допомогу. Крім того, вважав неспівмірними витрати на правову допомогу із ціною позову. До того ж, розмір витрат позивачів у аналогічних спорах за представництва іншими адвокатами є значно меншим, ніж заявлено позивачем, тож розмір адвокатських послуг є необґрунтовано завищеним.

Звертав увагу, що рішенням Ради адвокатів Чернігівської області у 2018 році та Ради адвокатів Харківської області в 2021 році визначено застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, розмір яких за годину становить 50 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати, та 25 % мінімальної заробітної плати на день оплати відповідно. Тобто розрахункова година адвоката має складати від 1514 грн. до 1775 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові в частині стягнення 214385 грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів, що підтверджують перебування на утриманні померлого сина ОСОБА_4 , його доходи за попередній календарний рік, розмір пенсії, наданий позивачу внаслідок втрати годувальника, з клопотанням про витребування зазначених документів жодна зі сторін до суду не зверталася, а сам факт досягнення позивачем пенсійного віку не підтверджує того, що вона перебувала на утриманні у померлого.

У наведеній частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржується та не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 24 зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а. с. 23). Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 010-5301 від 25 жовтня 2022 року, причиною смерті ОСОБА_4 встановлено травмування пішоходу автомобілем (а. с. 23 зворот).

Згідно постанови старшого слідчого в ОВС відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП у м. Києві про закриття кримінального провадження від 28 лютого 2023 року, досудовим розслідуванням встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 22:12 водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки Subaru Forester д.н.з. НОМЕР_1 , рухався про проїзній частині Наддніпрянського шосе, зі сторони мосту Патона в напрямку Залізничного шосе, в районі електроопори № 99 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який перетинав проїзну частину у невстановленому для руху пішоходів місці. В результаті даної ДТП пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Слідчим встановлено, що ДТП сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху з боку пішохода ОСОБА_4 , який в порушення вимог п. 4.4, 4.7, 4.14 ПДР перетинав проїзну частину Наддніпрянського шосе в м. Києві, у невідведеному для переходу пішоходів місці, вийшов в смугу руху автомобіля Subaru Forester д.н.з. НОМЕР_1 , не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та раптово для водія ОСОБА_3 . Саме дотримання пішоходом ОСОБА_4 вказаних правил переходу проїзної частини виключало створення небезпеки для водія ОСОБА_3 та можливість наїзду, а отже порушення даних правил і стало основною причиною наїзду на пішохода. Також, при судово-токсикологічному дослідженні в крові трупа ОСОБА_4 виявлено етиловий спирт у концентрації 3,11 проміле, що за життя відповідає сильному алкогольному сп`янінню. Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000063 від 26 січня 2023 року по факту ДТП закрито в зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а. с. 16 - 22).

31 жовтня 2022 року ОСОБА_1 уклала з ФОП ОСОБА_5 договір № 359/22 про надання ритуальних послуг, за умовами якого в порядку та на умовах цього договору виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику комплекс ритуальних послуг, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги на умовах, визначених цим договором. Комплекс ритуальних послуг - послуги, пов`язані з організацією та проведенням поховання померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно п. 3.1 - 3.5 договору, загальна ціна цього договору дорівнює вартості надання виконавцем послуг, яка визначається в акті приймання-передачі наданих послуг. У відповідності до п. 21 постанови КМУ від 23 серпня 2000 року № 1336 сторони домовились, що розрахунок за надані ритуальні послуги проводиться вдома у замовника. Усі розрахунки за цим договором проводяться виключно у готівковій формі в національній валюті України. Приймання послуг замовником здійснюється шляхом підписання акту приймання-передачі наданих послуг, який складається виконавцем. Розрахунки за надані послуги замовник проводить невідкладно після підписання сторонами акта приймання-передачі наданих послуг. Замовник зобов`язаний прийняти надані виконавцем послуги, підписати акт приймання-передачі наданих послуг, що підтверджує отримання ритуальних послуг в повному обсязі (а. с. 29).

На а. с. 30 знаходиться копія акту приймання-передачі наданих послуг до договору про надання ритуальних послуг від 31 жовтня 2022 року, згідно якого виконавець надав, а замовник прийняв в належній формі і якості та в повній мірі ритуальні послуги відповідно до умов договору: автокатафалк - 5000 грн., перенесення тіла покійного - 1275 грн., оформлення договору замовлення - 680 грн., оформлення свідоцтва про смерть - 900 грн., всього 7855 грн. В нижній частині акту проставлено печатку « ОСОБА_5 ЄДРПОУ НОМЕР_3 сплачено».

На звороті а. с. 30 знаходиться копія товарного чеку № 359/22 від 31 жовтня 2022 року, виданого ФОП ОСОБА_5 замовнику ОСОБА_1 , з найменуваннями товарів: труна 7500 грн., церковний набір 250 грн., покривало 1000 грн., хрест 1850 грн., табличка 200 грн., вінок 1300 грн., стрічка 50 грн., рушник 400 грн., костюм чоловічий 2500 грн., сорочка 1200 грн., тапочки 250 грн., всього 16500 грн.

Згідно виписки з ЄДРПОУ ФОП ОСОБА_5 , основним видом його економічної діяльності є організування поховань і надання суміжних послуг (а. с. 31).

Згідно даних сайту МТСБУ, станом на час дорожньо-транспортної пригоди ІНФОРМАЦІЯ_2 цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Subaru Forester д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ТДВ «СГ «Оберіг» (а. с. 38).

16 грудня 2022 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_6 звернулася до ТДВ «СГ «Оберіг» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а. с. 38 зворот), а 22 березня 2023 року засобами поштового зв`язку подала заяву на виплату страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника в розмірі 241200 грн. (а. с. 39), заяву на виплату страхового відшкодування, пов`язаного із витратами на поховання в розмірі 22215 грн., додатками до якої зазначено оригінал фіскального чеку № 000001905 від 01 листопада 2022 року, оригінал товарного чеку № 359/22 від 31 жовтня 2022 року - витрати, понесені на поховання в розмірі 16500 грн., оригінал договору про надання ритуальних послуг № 359/22 від 31 жовтня 2022 року та акт прийому-передачі наданих послуг до нього, копію виписки з ЄДРПОУ щодо ФОП ОСОБА_5 , копію витягу з реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_5 (а. с. 39 зворот), заяву на виплату страхового відшкодування, пов`язаного з моральною шкодою в розмірі 80400 грн., додатками до якого зазначено копію відповіді Голосіївського відділу ДРАЦС у м. Києві щодо відсутності актового запису про шлюб та народження дітей в ОСОБА_4 (а. с. 40).

Листом від 03 липня 2023 року ТДВ «СГ «Оберіг» повідомило на адвокатський запит, що оскільки ДТП сталося виключно з вини пішохода ОСОБА_4 , розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті на користь осіб, які мають право на таке відшкодування відповідно до закону, зменшено на 50 %, тому розмір страхового відшкодування на кожного заявника визначався наступним чином: 6700 грн. х 12 / 2 = 40200 грн. Додатково було компенсовано витрати на поховання в розмірі 860 грн. (а. с. 42 - 43).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи в позові в частині стягнення 40200 грн. моральної шкоди та 24355 грн. страхового відшкодування витрат на поховання, суд першої інстанції виходив із того, що ДТП сталася внаслідок грубої необережності потерпілого ОСОБА_4 , тому моральна шкода, виплачена страховою компанією позивачу в розмірі 40200 грн., є достатньою та такою, що відповідає принципу розумності та справедливості, оскільки ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що встановлено під час досудового розслідування кримінального провадження. Крім того, надані позивачем докази для отримання страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на поховання, не є належними доказами на підтвердження таких виплат.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в ДТП, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 279/1688/22, провадження № 61-11284св22, від 03 серпня 2023 року в справі № 236/1077/21, провадження № 61-1005св22, від 20 березня 2024 року в справі № 381/1349/22 провадження № 61-10255св23).

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно із статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди;подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 26 квітня 2022 року в справі № 184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21), від 21 липня 2022 року в справі № 752/13375/19 (провадження № 61-3047св21).

Матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 22:12 водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки Subaru Forester д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині Наддніпрянського шосе, зі сторони мосту Патона в напрямку Залізничного шосе, в районі електроопори № 99 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який перетинав проїзну частину у невстановленому для руху пішоходів місці. В результаті даної ДТП пішохід ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

З постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 28 лютого 2028 року встановлено, що ДТП сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху з боку пішохода ОСОБА_4 , який в порушення вимог п. 4.4, 4.7, 4.14 ПДР перетинав проїзну частину Наддніпрянського шосе в м. Києві, у невідведеному для переходу пішоходів місці, вийшов в смугу руху автомобіля Subaru Forester д.н.з. НОМЕР_1 , не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та раптово для водія ОСОБА_3 . Саме дотримання пішоходом ОСОБА_4 вказаних правил переходу проїзної частини виключало створення небезпеки для водія ОСОБА_3 та можливість наїзду, а отже порушення даних правил і стало основною причиною наїзду на пішохода.

Відповідно до пункту 4.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні використовувати світлоповертальні елементи (стрічку, наклейку, жилет тощо) або бути в одязі, який має світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху.

Згідно п. 4.7 ПДР пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.

Згідно п. 4.14 ПДР пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку.

Крім того, при судово-токсикологічному дослідженні в крові трупа ОСОБА_4 виявлено етиловий спирт у концентрації 3,11 проміле, що за життя відповідає сильному алкогольному сп`янінню.

Обставин непереборної сили або умислу потерпілого відповідачем ТДВ «СК «Оберіг» не доведено, а судом першої інстанції не встановлено.

Отже, як було встановлено судом, ДТП відбулося за обставин, коли автомобіль наїхав на пішохода ОСОБА_4 , який перетинав проїзну частину у невідведеному для переходу пішоходів місці в стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про те, що останній допустив грубу необережність через нехтування Правилами дорожнього руху.

У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, суд дійсно може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Разом з тим, відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 445/370/19 (провадження № 61-10504св20), від 24 листопада 2021 року у справі № 342/709/20 (провадження № 61-11129св21).

Системний аналіз наведених вимог закону дає підстави для висновку, що зменшення розміру моральної шкоди у разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність померлої особи, застосовується у випадку відшкодування моральної шкоди винною особою і не поширюється на страховика, яким така моральна шкода відшкодовується в розмірі та порядку, встановленому статтею 27.3 спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким не передбачено зменшення цього розміру.

Таким чином, мінімально гарантований загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить у даному випадку 80400 грн. (6700 грн. х 12). Самостійно зменшивши страхову виплату, страховик порушив вимоги закону.

Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на постанову Верховного Суду від 10 квітня 2020 року в справі № 532/1374/18 відхиляються апеляційним судом як нерелевантні, з огляду на відмінність правовідносин та встановлених судами обставин у цих справах, оскільки у справі № 532/1374/18 потерпілою особою та пішоходом, на якого скоєно наїзд, був сам позивач, таким чином, положення п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в межах цієї справи, якими врегульовано відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, не застосовувались взагалі.

Вищевикладене залишилось поза увагою суду першої інстанції, яким не застосовано ст. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка підлягала застосуванню, а отже допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідача витрати на поховання померлого ОСОБА_1 в розмірі 24355 грн.

Відповідно до п. 27.4. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» ритуальні послуги надаються за плату згідно з договором-замовленням, крім випадків, передбачених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження підстав для отримання страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на поховання, позивачем було надано оригінал фіскального чеку №000001905 від 01 листопада 2022 року на суму 860 грн., оригінал товарного чеку №359/22 від 31 жовтня 2022 на суму 16500 грн., оригінал договору про надання ритуальних послуг №359/22 від 31 жовтня 2022 року та акт прийому-передачі наданих послуг до нього на суму 7855 грн.

ТДВ «СГ «Оберіг» виплатило позивачу страхове відшкодування, пов`язане з витратами на поховання, у розмірі 860 грн.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Крім того, для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)).

Дослідивши надані ОСОБА_1 докази, суд першої інстанції зауважив, що акт приймання виконаних робіт - це документ, який фіксує закінчення будь-яких робіт та приймання їх замовником за кількістю та якістю, а також, що товарний чек не може вважатися розрахунковим документом в розумінні вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», наказу Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 «Про затвердження Положення про форму та зміст розрахункових документів, Порядку подання звітності, пов`язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми №ЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок)».

Також судом зазначено, що позивачем до суду наданий оригінал товарного чеку №359/22 від 31 жовтня 2022 року на суму 16500 грн. без акту приймання-передачі наданих послуг, в якому визначається вартість наданих послуг, що суперечить умовам договору№359/22 від 31 жовтня 2022 року, що дає підстави вважати такі витрати недоведеними. Наданий акт приймання-передачі наданих послуг №359/2 від 31 жовтня 2022 року є лише документом, який фіксує закінчення будь-яких робіт та приймання їх замовником, а також суму їх вартості, натомість жодних доказів щодо сплати такої суми, наприклад, фіскального чеку або розрахункової квитанції, оформлених в порядку встановленому наказом №13, позивачем не надано.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, з огляду на те, що хоча форма та зміст фіскального чека, розрахункової квитанції та інших розрахункових документів, надання яких покупцю є обов`язковим, передбачені Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затверджених наказом Мінфіну України від 21 січня 2016 № 13, то типова форма та зміст товарного чека законодавчо досі не визначена, а відтак суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою, що на акті приймання-передачі наданих послуг до договору про надання ритуальних послуг від 31 жовтня 2022 року, як і на товарному чеку, ФОП ОСОБА_5 проставлено штамп « Сплачено » та посвідчено власним підписом, при цьому відсутність акту приймання-передачі наданих послуг до товарного чека № 359/22 від 31 жовтня 2022 року не спростовує фактичне здійснення цих витрат ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції також не надано належної оцінки тому, що п. 27.4. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не встановлює чітких вимог до форми і складу документів, якими підтверджуються витрати на поховання.

За таких обставин, підстави для відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачки відшкодування витрат на поховання у суду першої інстанції були відсутні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Згідно п. 27.5 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Згідно п. 9.3 ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого.

Вирішуючи позов по суті, апеляційний суд виходить із того, що позивач ОСОБА_1 , як мати ОСОБА_4 , який загинув у дорожньо-транспортній пригоді внаслідок травмування автомобілем під керуванням ОСОБА_3 , має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяну смертю фізичної особи, в установленому законом розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, що становить 6700 х 12 = 80400 грн., з яких 40200 грн. вже було сплачено страховиком ТДВ «СГ «Оберіг» 30 червня 2023 року.

Крім того, на поховання ОСОБА_4 його матір`ю ОСОБА_1 понесено витрати в загальному розмірі 25215 грн., на підтвердження чого надано ТДВ «СГ «Оберіг» фіскальний чек від 01 листопада 2022 року на суму 860 грн., товарний чек від 31 жовтня 2022 року на суму 16500 грн., договір про надання ритуальних послуг № 359/22 від 31 жовтня 2022 року та акт прийому-передачі наданих послуг до нього на суму 7855 грн., всього 25215 грн., з яких відповідачем виплачено на користь ОСОБА_1 860 грн., і таким чином невідшкодованими залишаються витрати в розмірі 24355 грн.

Апеляційний суд вважає такі докази належними та достатніми для доведення факту понесених витрат на поховання. При цьому відсутність акту приймання-передачі до товарного чеку від 31 жовтня 2022 року на суму 16500 грн. не спростовує факт понесення позивачем витрат, який підтверджений належним та допустимим в даному випадку доказом.

Разом із тим, враховуючи, що загальна сума страхових відшкодувань, які підлягали сплаті на користь ОСОБА_1 становить 25215 грн. + 80400 грн. = 105615 грн., що перевищує розмір страхового відшкодування, встановлений п. 27.5 ст. 27, п. 9.3 ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та оскільки страховиком вже було виплачено 41060 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 100000 грн. - 41060 грн. = 58940 грн.

В решті 5615 грн. страхові відшкодування стягненню не підлягають, оскільки перевищують встановлене законом обмеження розміру страхового відшкодування, і таким чином позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, апеляційний суд враховує, що в зв`язку з відмовою в позові позивачем до суду першої інстанції не подавалися докази понесення нею витрат на правничу допомогу та були подані разом з апеляційною скаргою.

Так, до апеляційної скарги надано копію детального опису робіт (наданих послуг), виконаних для надання професійної правничої допомоги, складеного одноособово адвокатом АО «Всеукраїнський ЦАР ДТП «Автопоміч» Рабиком Р.Р., згідно якого загальна кількість витраченого часу на надання правничої допомоги клієнту під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції становила 12 годин, вартістю 19366,50 грн.

05 грудня 2022 року АО «Всеукраїнський ЦАР ДТП «Автопоміч» та ОСОБА_1 уклали договір № Ж1019 про надання професійної правничої (правової) допомоги, за умовами п. 1.1. якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати клієнту професійну правничу (правову) допомогу щодо захисту інтересів клієнта або осіб, в інтересах яких клієнтом було укладено цей договір за подією, що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_2, в результаті якої загинув ОСОБА_1 . Згідно п. 4.1 договору об`єм та вартість послуг адвокатського об`єднання та порядок їх сплати передбачено в додатку до цього договору, що є його невід`ємними частинами.

Згідно додатку № 1 до договору № Ж1019 про надання професійної правничої (правової) допомоги, вартість послуг адвокатського об`єднання по стягненню на користь клієнта грошової компенсації за спричинену клієнту шкоди становить суму, що розраховується у відсотках від фактично стягнутої на користь клієнта суми грошової компенсації за спричинену шкоду - 30 % від стягнення грошової компенсації зі страхової компанії за спричинену шкоду життю людей. Згідно п. 3 додатку № 1, послуга вважається наданою в повному обсязі, якщо сторонами підписано акт виконаних робіт або якщо після надсилання акту виконаних робіт однією стороною іншій, протягом 5 календарних днів не було надіслано претензію щодо об`єму та якості виконаних робіт.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Разом із тим, за відсутності в матеріалах справи погоджених актів виконаних робіт, підписаних позивачем, або доказів надсилання адвокатським об`єднанням акту виконаних робіт ОСОБА_1, враховуючи умови п. 3 додатку № 2 до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 05 грудня 2022 року № Ж019, представником позивача не доведено, що зазначені витрати на правничу допомогу були погоджені та взагалі підлягають сплаті ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість витрат позивача на правничу допомогу і відсутність підстав для включення їх до судових витрат, що підлягають розподілу.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди та витрат на поховання ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з ТДВ «СГ «Оберіг» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування, яке складається з моральної шкоди та витрат на поховання в загальному розмірі 58940 грн.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено на 21 % (стягнуто 58940 грн. із заявлених до стягнення 278940 грн.), апеляційну скаргу задоволено на 91 % (стягнуто 58940 грн. із заявлених до стягнення 64555 грн.) а позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню: за подання позовної заяви 585,77 грн. (21 % від ставки, розрахованої з ціни позову 278940 грн.), за подання апеляційної скарги 1653,29 грн. (91 % від ставки, розрахованої з заявленої до стягнення суми 64555 грн.), разом 2239,06 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди та стягненні витрат на поховання скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на поховання задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (м. Київ вул. Васильківська 14 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) відшкодування моральної шкоди та витрати на поховання в загальному розмірі 58940 грн., а також в дохід держави судовий збір в розмірі 2239,06 грн.

В решті позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.