Справа № 463/2951/23 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н. В.
Провадження № 22-ц/811/2934/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю представника відповідача адвоката Лущанця М. В., представника позивача адвоката Сідловської І. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 серпня 2024 року (повний текст рішення складено 12 серпня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2023 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов обґрунтовано тим, що внаслідок ДТП, яка мала місце 01 грудня 2021 року о 17 год. 35 хв. на а/д М-09 Тернопіль-Львів-Рава-Руська 132 км 580 м, з вини водія ОСОБА_1 , який керував на законних підставах транспортним засобом марки «Dodge Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1 , пошкоджено автомобіль марки «Audi A6», д.н.з. НОМЕР_2 . Постановою Личаківського районного суду м .Львова від 24 лютого 2022 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Станом на день ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Dodge Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не була застрахована, що підтверджується відповіддю №9-03/7737 від 24 квітня 2022 року. Згідно висновку експерта № 220 від 02 січня 2022 року вартість відновлювального ремонту без врахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу автомобіля марки «Audi A6», д.н.з. НОМЕР_2 , становить 122 241 грн 00 коп., які позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 серпня 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 122 241 грн 00 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1 222 грн 41 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 12 000 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи в сумі 3 000 грн 00 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши у вересні 2024 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 серпня 2024 року та постанови нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 майнової шкоди та судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції задовольняючи позов, на підставі заяви про збільшення позовних вимог, поданої всупереч положенням статті 49 ЦПК України, адже така подана в ході судового розгляду, дійшов необґрунтованого висновку про його обґрунтованість та доведеність. Також вказує, що в заяві про збільшення позовних вимог позивачем змінено як предмет, так і підставу позову, що недопустимо. Зазначає про те, що наявний в матеріалах справи висновок №220 від 02 січня 2022 року судово-автотоварознавчої експертизи не є належним та допусти доказом, оскільки ОСОБА_4 не є судовим експертом, а оцінювачем, що вбачається з наданих ним до справи документів.

У жовтні 2024 року від ОСОБА_3 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_5 , в якому міститься прохання залишити без задоволення апеляційну скаргу, і такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи убачається, що 19 квітня 2023 року зареєстровано позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , в якій позивач просив стягнути з останнього на свою користь 49 497 грн 88 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а. с. 1-5).

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання з повідомленням (викликом) осіб на 18 вересня 2023 року о 12.10 год в приміщенні Личаківського районного суду м. Львова (а. с. 87).

В судовому засіданні 18 вересня 2023 року оголошено перерву до 10 листопада 2023 року до 15.40 год (а. с. 89-91). В судовому засіданні взяли участь ОСОБА_5 , ОСОБА_1 .

Судове засідання, призначене на 10 листопада 2023 року не відбулось, оскільки ніхто з учасників справи не з`явився. Окрім цього, представником відповідача адвокатом Лущанцем М. В. подано заяву про відкладення розгляду справи (а. с. 101-107). Розгляд справи відкладено на 16 січня 2024 року на 14.00 год (а. с. 108).

Судове засідання, призначене на 16 січня 2024 року не відбулось, оскільки ніхто з учасників справи не з`явився. Окрім цього, представником відповідача адвокатом Лущанцем М. В. подано заяву про відкладення розгляду справи (а. с. 101-107). Розгляд справи відкладено на 20 березня 2024 року на 10.30 год (а. с. 110-112).

20 березня 2024 року Гайдук Я. М. подав заяву про перенесення розгляду справи. (а. с. 116).

В судовому засіданні 20 березня 2024 року розгляд справи відкладено на 16 травня 2024 року на 14.00 год (а. с. 122-124). В судовому засіданні взяли участь ОСОБА_5

10 травня 2024 року в суді зареєстровано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якою позивач просить стягнути на свою користь з відповідача 122 241 грн 00 коп. в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. До заяви додано докази її надіслання відповідачу, а також доказ сплати судового збору (а. с. 128-136).

В судовому засіданні 16 травня 2024 року розгляд справи відкладено на 05 серпня 2024 року на 12.00 год (а. с. 148-150). В судовому засіданні взяли участь ОСОБА_5

05 серпня 2024 року за участю представників сторін ухвалено оскаржуване рішення (а. с. 153-155).

Згідно із частинами першою та четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).

Позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді (частина перша статті 184 ЦПК України).

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У статті 49 ЦПК України унормовані процесуальні права та обов`язки сторін.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Отже позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21) зазначено, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. При поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц зроблено висновок про те, що оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви.

Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

При поданні такої заяви позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Аналіз змісту заяви про збільшення розміру позовних вимог, у поєднанні зі змістом позовної заяви свідчить, що у цій заяві позивачем частково змінено лише підставу позову, а не одночасно підставу та предмет як стверджує особа, що подала апеляційну скаргу, адже предмет позову залишився незмінним відшкодування шкоди. Змінилася лише частково підстава позову, що обумовлено прийняттям Львівським апеляційним судом 25 квітня 2024 року постанови, якою відмовлено ОСОБА_1 в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови судді Личаківського районного суду м. Львова від 24 лютого 2024 року. Також цією заявою збільшено розмір заявленої до відшкодування шкоди з 49 497 грн 88 коп. до 122 241 грн 00 коп. Положення ЦПК не забороняють одночасне вчинення таких дій в одній заяві.

Абзацом другим частини другої статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення наведені в частині третій статті 376 ЦПК України, і таких порушень під час апеляційного розгляду не встановлено.

Колегія суддів визнає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо несвоєчасного подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, адже така подана після першого судового засідання, проте вона містить клопотання про поновлення строку на її подання, яке судом першої інстанції не було вирішено. При цьому, позивачем дотримано вимоги процесуального закону щодо сплати судового збору за подання цієї заяви (у зв`язку із збільшенням розміру позовних вимог), а також щодо її надіслання іншій стороні у справі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

З огляду на викладене, колегія суддів не вважає таким, що призвело до неправильного вирішення справи, подання заяви про збільшення розміру позовних вимог на невідповідній стадії процесу. У зв`язку із чим, відхиляє відповідні аргументи апеляційної скарги.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на практику Верховного Суду, колегія суддів вважає таке не релевантним, адже дана практика стосується одночасної зміни підстави та предмета позову, а у справі, що переглядається такого не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною другою статті 22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).

Відповідно до статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Абзацом дев`ятим частини другої статті 7 «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що проведення оцінки майна є обов`язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року у справі №753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18) дійшов висновку, що «визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимога Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за №1074/8395 (з відповідним змінами). Для усунення розбіжностей при визначенні матеріального збитку, суд повинен був у порядку, визначеному процесуальним законом, роз`яснити сторонам про необхідність призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи, а також наслідки непризначення відповідної експертизи та положення щодо належності та допустимості доказів».

Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (див. постанову Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 461/2217/19 (провадження № 61-9194св20)).

Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №522/1597/15-ц (провадження № 61-12079ск18) дійшов висновку, що «Визначення вартості матеріального збитку шляхом проведення незалежної оцінки (виконавець - оцінювач транспортних засобів) або автотоварознавчого дослідження (виконавець - судовий автотоварознавець) відповідає вимогам статті 7 Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні», в якій сказано, що проведення незалежної оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках. Таким чином, аналіз вище вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для стягнення з винуватця ДТП вартості збитків є наявність вини такої особи у скоєнні ДТП та оцінка розміру завданої шкоди у відповідності до Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами як висновками експертів (частини друга статті 76 ЦПК України).

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 102 ЦПК України).

За змістом частин першої та сьомої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Відповідно до частини сьомої статті 102 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

В постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 523/2420/16-ц (провадження № 61-20696св19) зазначено, що згідно з частинами першою, п`ятою та шостою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Можливість складання висновку за зверненням учасника справи передбачена з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності відповідними змінами до ЦПК України.

В постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №372/1862/17 (провадження № 61-10937св19) наведено правовий висновок про те, що: «Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, підставою для проведення експертизи у цивільному, господарському та адміністративному судочинствах є ухвала суду про призначення експертизи або договір з експертом чи експертною установою, укладений на замовлення учасника справи. Відповідно до статті 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб. Відповідно до статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Таким чином, законодавством передбачена можливість проведення експертизи не тільки за ухвалою суду, а і на замовлення учасника справи».

В постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №523/7567/20 (провадження № 61-18501св20) зазначено, що: «судова експертиза - це експертиза проведена експертом (фахівцем) щодо дослідження процесів, явищ, предметів тощо, які є або будуть предметом судового розгляду, а не тільки експертиза, яка призначена судом».

З долученого до матеріалів справи позивачем висновку № 220, складеного 02 січня 2022 року судовий експертом Галамаєм Я. І. убачається, що такий підготовлений для подання до суду згідно частини п`ятої статті 106 ЦПК України на підставі договору № 149 від 23 грудня 2021 року, за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи. У висновку зазначено, що судовий експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за статтею 384 КК України. До висновку додано свідоцтво № 357 про присвоєння Галамаю Я. І. кваліфікації судового експерта, зокрема за спеціальністю 12.2.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо неналежності цього доказу не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 серпня 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 серпня 2024 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич