Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

05.12.2024Справа №607/17147/24

05 грудня 2024 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Черніцької І.М.

за участю секретаря судового засідання Демборинського М.Р.

сторони в судове засідання не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 18 квітня 2024 року в розмірі 620 000 грн.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що 18 квітня 2024 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики. Згідно вказаного договору, він передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти в розмірі 620 000 грн, які зобов`язався повернути у строк до 31 липня 2024 року. Умовами договору позики передбачено, що гроші за цим договором передані позичальнику в готівковій формі в момент підписання позичальником договору позики. Факт отримання позичальником грошових коштів підтверджується підписанням останнім договору позики. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою за зареєстрованою адресою позикодавця, що вказана у договорі.

Станом на даний час відповідач не виконав свій обов`язок та не повернув одержані грошові кошти за договором позики.

Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача усі понесені судові витрати.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2024 року, яку занесено до протоколу судового засіданні, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений належним чином.

Попередньо представник позивача адвокат Пушкар С.В. подала заяву про розгляд справи без її та позивача участі. Позовні вимоги підтримала та не заперечила проти заочного розгляду справи. Представник позивача була присутня у попередньому судовому засіданні позов підтримала.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання був неодноразово повідомлений, зокрема шляхом направлення судової повістки за адресою місця реєстрації останнього та розміщення повідомлення про виклик до суду на сайті судової влади. Попередньо не повідомив суд про причини своєї неявки, заяви про відкладення та відзив на позов не подавав.

На підставі вимог ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 18 квітня 2024 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено договір позики (далі Договір).

Відповідно до умов п. п. 1, 2, 3, 4, 5, 7, 16, 17 Договору, Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність грошові кошти в розмірі 620 000 грн, які Позичальник зобов`язався повернути у визначений цим Договором строк (п. 1).

Позика надається Позичальнику за цим Договором на безоплатній основі (п. 2).

Гроші за цим Договором передані Позичальнику в готівковій формі, в момент підписання Позичальником цього договору. Факт отримання Позичальником всієї суми грошових коштів, вказаних у п. 1 Договору, підтверджується підписанням Позичальником цього Договору (п. 3).

Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю всю суму позики, яка вказана у п. 1 Договору у готівковій формі та у строк до 31 липня 2024 року. Передбачений термін повернення позики може бути змінений виключно за згодою сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору (п. 4).

Повернення позики проводиться у гривні (п. 5).

Позика вважається повернутою в момент передання Позикодавцю грошей готівкою за зареєстрованою адресою Позикодавця, що вказана у цьому Договорі (п. 7).

Цей Договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 16).

Позичальник підписавши цей Договір підтверджує, що одержав від Позикодавця грошові кошти визначені у п. 1 цього Договору готівкою (п. 17).

Відповідач, в порушення умов вказаного договору, взяті на себе зобов`язання не виконав та станом на день розгляду справи не повернув позивачу позичені грошові кошти в розмірі 620 000 грн.

Оригінал договору позики знаходиться у матеріалах справи за № 607/17147/24.

Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ч.1 ст.625 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір позики є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

В силу вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, суд вважає доведеним факт укладення між сторонами договору позики від 18 квітня 2024 року, за умовами якого позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 620 000 грн.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок у встановлений у зобов`язанні строк.

У своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позикодавцю не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, позикодавець має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Велика Палата дійшла висновку, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

В силу вимог ч. ч. 1-3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Встановлено, що 18 квітня 2024 року відповідач взяв у борг (позичив) у позивача грошові кошти в розмірі 620 000 грн, які зобов`язався повернути до 31 липня 2024 року.

З часу пред`явлення позову по даний час борг відповідачем позивачу не повернуто, що не спростовано відповідачем.

Таким чином, діями відповідача порушено права позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу.

Відповідач в судове засідання не з`явився та жодних доказів на спростування доводів позивача суду не надав.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню шляхом стягнення із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 боргу за договором позики від 18 квітня 2024 року в розмірі 620 000 грн.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Положеннями ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В силу вимог п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Положеннями ч. 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Встановлено, що у позові позивач зазначив про те, що попередній (орієнтований) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які останній очікує понести у даній справі становить 20 000 грн.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача подав суду:

- договір про надання правничої (правової) допомоги за №01/08 від 01 серпня 2024 року, укладений між адвокатом Пушкар С.В. та позивачем ОСОБА_1 , пунктами 5.1., 5.2. якого сторони погодили, що за надання адвокатом правової (правничої) допомоги за цим договором, що вказана в п. 1 договору, Клієнт зобов`язаний виплатити Адвокату гонорар (винагороду) та оплатити фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору в розмірі та на умовах визначених цим договором. виплату фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання адвокатом правничої допомоги вказаної в п. 1.1. та інших положень цього договору у розмірі 20 000 грн, яка не змінюється в залежності від обсягу наданих послуг та витрачено адвокатом часу;

- рахунок-фактуру (на оплату гонорару) за №05/08 від 05 серпня 2024 року, підписану адвокатом Пушкар С.В. та позивачем ОСОБА_1 , з якої вбачається, що вартість наданих адвокатом послуг становить 20 000 грн;

- довідку про оплату гонорару за надання правової допомоги за №1 від 05 серпня 2024 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 здійснено оплату гонорару адвокату Пушкар С.В. в розмірі 20 000 грн;

- ордер на надання правничої допомоги серії ВО №1083558 від 02 серпня 2024 року;

- акт приймання-передачі наданих послуг за договором за №01/08 від 05 грудня 2024 року про надання правничої допомоги від 01 серпня 2024 року, підписаний адвокатом Пушкар С.В. та позивачем ОСОБА_1 , згідно з яким адвокатом було надано ОСОБА_1 правову допомогу на загальну суму 20 000 грн;

- детальний опис робіт (послуг) адвоката Пушкар С.В., згідно з яким адвокатом було надано ОСОБА_1 правову допомогу на загальну суму 20 000 грн.

Відповідно до вимог ч. 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19).

Таким чином, наявність договірних відносин між адвокатом Пушкар С.В. та позивачем підтверджується договором про надання правничої (правової) допомоги за №01/08 від 01 серпня 2024 року, укладеним між адвокатом Пушкар С.В. та позивачем ОСОБА_1 , рахунком-фактурою (на оплату гонорару) за №05/08 від 05 серпня 2024 року, довідкою про оплату гонорару за надання правової допомоги за №1 від 05 серпня 2024 року, ордером на надання правничої допомоги серії ВО №1083558 від 02 серпня 2024 року, актом приймання-передачі наданих послуг за договором за №01/08 від 05 грудня 2024 року про надання правничої допомоги від 01 серпня 2024 року, детальним описом робіт (послуг) адвоката Пушкар С.В.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною 6 цієї ж статті ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини 5 статті 137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у ст. 137 ЦПК України.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 09.03.2021 по справі № 200/10535/19-а, від 05.08.2020 у справі № 640/15803/19, від 09.05.2023 у справі № 340/9009/21, від 08.11.2023 у справі № 160/17970/21, від 16.05.2024 у справі № 320/4539/21, Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі № 9901/459/21.

Відповідач будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, будь-яких заперечень щодо розумності та співмірності розміру судових витрат суду не надав.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем доведено понесення ним витрат на надання правової допомоги у розмірі 20 000 грн під час розгляду у суді даної справи, які підлягають стягнення з відповідача на користь позивача.

Крім того, на підставі вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 6200 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 89, 141, 263 265, 273, 280-284, 354, 355, ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 борг у розмірі 620 000 (шістсот двадцять тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 6200 грн сплаченого судового збору та 20 000 грн. витрат на правову допомогу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем у загальному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , остання відома адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 16 грудня 2024 року.

Головуюча суддя І.М. Черніцька