Справа № 450/2968/23 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2995/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Ковальчука Ю.П.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у червні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Пикуловичівського старостинського округу Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_4 , про визнання права власності в порядку спадкування.

В обгрунтування позовних вимог покликаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня мама, ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер їхній батько ОСОБА_6 , які були власниками будинковолодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 51.8 кв.м., до якого крім житлового будинку належить погріб, літня кухня, сарай, вбиральня, огорожа, хвіртка та ворота. Батьками за життя було складено два заповіти на користь неповнолітнього внука, ОСОБА_7 , посвідчені секретарем Пикуловицької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, однакрішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2022 року заповіт, посвідчений 12 липня 2005 року Пустомитівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області від імені ОСОБА_5 , зареєстрований в реєстрі № 36, складений на користь ОСОБА_7 , визнано недійсним. Покликаються на те, що25 червня 2010 року, батько склав новий заповіт на їх користь, однак вони не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, а саме, житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки відсутні правовстановлюючі документи. Стверджують, що будинковолодіння належало до колгоспного двору, головою якого був їх батько, ОСОБА_6 , про що зазначено в погосподарських книгах сільської ради, за житловий будинок та господарські будівлі сплачувався податок, однак в 1991 році батьки не зареєстрували в органах державної реєстрації житловий будинок у зв`язку з припиненням колгоспного двору. З наведених підстав просить визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

У вересні 2023 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_4 , звернувся до суду із самостійними вимогами на предмет спору про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування самостійних вимог на предмет спору покликається на те, що за життя його батьками, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 збудовано будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, однак право власності ними не було оформлено, а відтак правовстановлюючі документи на будинковолодіння відсутні. Покликається на те, що з поважних причин не зміг оформити спадщину після смерті батьків, оскільки у Пустомитівському районному суді Львівської області розглядалася цивільна справа щодо спадкування цього будинковолодіння. Зазначає, що він є рідним братом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому вони знаходяться в одній черзі спадкування, а відтак він також має право на визнання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. З наведених підстав просить визнати за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в рівній частці разом з його рідним братом ОСОБА_3 та рідною сестрою ОСОБА_1 .

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини був пропущений з поважних причин, оскільки Пустомитівським районним судом Львівської області протягом 12 років розглядалася справа про визнання права власності на 1/2 частину будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . Зазначає, що за результатами почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис у заповіті, посвідченому секретарем Пикуловичівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Марцінків В.Я., не належить їх матері, а зроблений невідомою особою. Вказує, що домогосподарство АДРЕСА_1 належало до колгоспного двору, її батьки сплачували податки та також здійснювали плату за користування газом, однак не зареєстрували право власності на спірне нерухоме майно, а правовстановлюючі документи на спірне будинковолодіння відсутні, у зв`язку з чим вона не може оформити право власності на вищезазначене будинковолодіння.. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачами і третьою особою з самостійними вимогами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження належності будинковолодіння АДРЕСА_1 на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також їх постійного проживання разом із спадкодавцями на час відкриття спадщини.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 червня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Пикуловичівського старостинського округу Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_4 , в якому просили визнати за ними в порядку спадкування право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_6

29 вересня 2023 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом із самостійними вимогами на предмет спору про визнання права власності в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 382 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, у тому числі за заповітом, відповідно до ст. 1217 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна.

У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З поданих позовних заяв вбачається, що підставою звернення до суду з вимогами про визнання права власності в порядку спадкування є відсутність у позивачів правовстановлюючих документів на будинковолодіння АДРЕСА_1 , оскільки батьки позивачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не зареєстрували право власності на будинковолодіння..

Вважаючи, що будинковолодіння АДРЕСА_1 входить до складу спадщини після смерті батьків, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , однак батьки за життя не зареєстрували на нього право власності, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Пикуловичівського старостинського округу Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області про визнання права власності в порядку спадкування.

Тобто, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пред`явили позов, зазначивши відповідачем Пикуловичівський старостинський округ Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області.

Виходячи із системного аналізу вищезазначених норм права відповідачами у справі за позовом про визнання права в порядку спадкування перш за все є спадкоємці, які прийняли спадщину і тільки при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.12.2018 року по справі № 756/11374/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Статтею 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими позовними вимогами.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (ч. 1 ст. 91 ЦК України).

Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. (ч.1 ст. 92 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі зазначили відповідачем Пикуловичівський старостинський округ Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області.

Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що територіальна громада, це жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Згідно частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

У відповідності до статті 18- 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Згідно частини 4 статті 58 ЦПК України, держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі звернулася з позовом до Пикуловичівського старостинського округу Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, однак Пикуловичівський старостинський округ не є юридичною особою та входить до Новояричівської територіальної громади, представницьким органом якої являється Новояричівська селищна рада, що є юридичною особою.

Відтак, розглядаючи справу та вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не врахував, що Пикуловичівський старостинський округ Новояричівської селищної ради Львівського району відповідно до положень статей 47, 48 ЦПК України не може виступати стороною у цивільному процесі, а тому такий позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що Пикуловичівський старостинський округ Новояричівської селищної ради Львівського району, який не є юридичною особою, не наділений цивільною процесуальною дієздатністю та не може виступати стороною у цивільному процесі. Тому дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору.

Отже, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пред`явили позови до Пикуловичівського старостинського округу Новояричівської селищної ради Львівського району, який не має статусу юридичної особи, що є підставою для закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За вищенаведеного, оскаржуване рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2024 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 255, ст.ст. 377, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до Пикуловичівського старостинського округу Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_4 до Пикуловичівського старостинського округу Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 17.12.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк