КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року місто Київ.

Справа № 753/1713/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16662/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року (у складі судді Цимбал І.К., повний текст рішення складено 25.03.2024 року)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» (далі - позивач, ТОВ «Євро-реконструкція» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач -1, ОСОБА_2 ), ОСОБА_1 (далі - відповідач -2, ОСОБА_1 ), про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що позивач є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 . Відповідачі зареєстровані та проживають в квартирі АДРЕСА_1 та споживають надані послуги позивачем. Проте, у період з січня 2016 року відповідачі не своєчасно вносили плату за споживання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та з січня 2016 року за отримані послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого у відповідачів перед позивачем утворилась заборгованість, яка станом на 01.12.2023 становить 49 204 грн. 14 коп. Оскільки відповідачі у добровільному порядку заборгованість не сплачують, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» заборгованість за послугу з централізованого опалення/постачання теплової енергії та постачання гарячої води у розмірі 49 204 грн. 14 коп., інфляційну складову боргу в розмірі 10 688 грн. 25 коп., 3% річних в розмірі 3 115 грн. 12 коп., судовий збір в розмірі 3 028 грн., а всього стягнути 66 035 грн. 51 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 13 вересня 2024 року через систему «Електронний суд», направила до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що був не повідомлений про розгляд справи, дізнавшись про наявність такого спору від іншого відповідача, коли останньому прийшла копія рішення в застосунок «Дія».

Вказує, що нарахування за послугу з гарячого водопостачання та теплопостачання з січня 2016 року по січень 2019 року пред`явлені поза межами строку позовної давності, а тому відповідач визнає наявність заборгованості за послугу з гарячого водопостачання в розмірі 25 748, 62 грн та за послугу з постачання теплової енергії в розмірі 15 408, 96 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою

22 жовтня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача на апеляційну скаргу, яким просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Вважає, що судом першої інстанції були прийняті всі належні і можливі заходи з повідомлення відповідачів про наявність на розгляді судової справи, з огляду на висновок Верховного Суду, сформований у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19.

Вказує, що заява відповідача про застосування судом наслідків спливу строків позовної давності може бути застосована судом лише до позовних вимог за отримані послуги з постачання теплової енергії, центрального опалення та з постачання гарячої води в межах періоду 01.01.2016 року по 12.03.2017 рік, оскільки починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби.

Зазначає, що згідно наданого позивачем розрахунку суду першої інстанції, позивачем не здійснювалось нарахування 3% річних та інфляційної складової боргу після 23.02.2022 року, тобто після введення в дію воєнного стану в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Колегія суддів зазначає, що рішення суду не оскаржено відповідачем ОСОБА_1 , але оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості і відповідачі є солідарними боржниками, відповідно до правового висновку Верховного Суду в справі 161/8822/19 , один із солідарних боржників має право висловити свої заперечення проти вимог кредитора, які є загальними для всіх боржників.

Розглянувши матеріали позовної заяви, заслухавши доповідь судді доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23.07.2014 в офіційному віснику Київської міської ради - газеті «Хрещатик» (випуск № 103(4503) позивачем розміщено відповідне повідомлення, із пропозицією укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації із зазначенням відповідної адреси. Проект договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води опубліковано в офіційному віснику Київської міської Ради - газеті «Хрещатик» 06.08.2014 №111(4511).

Відповідно до умов даного договору виконавець зобов`язався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної і гарячої води, а споживач зобов`язався своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Відповідачі своєчасно з січня 2016 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення та з січня 2016 року за отримані послуги з гарячого водопостачання, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.12.2023 становить 49 204, 14 грн., з яких заборгованість з централізованого опалення 20 174, 91 грн., та заборгованість зі сплати послуг за гаряче водопостачання в розмірі 29 029 грн. 23 коп.

Звернень з приводу ненадання або неналежного надання послуг від відповідачів протягом спірного періоду не надходило.

Задовольняючи позовну заяву частково, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки, відповідно до п. 18 Правил, п. 9 Договору, оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, початком нарахування 3% річних на заборгованість є наступний день, що слідує за останнім днем строку, коли зобов`язання мало бути виконано, тобто з 21 числа кожного місяця, а початком застосування індексу інфляції до прострочених платежів є наступний місяць, що йде за місяцем, коли зобов`язання мало бути виконано. Інфляційна складова боргу, яка розрахована згідно Листа «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» Верховного суду України від 03.04.1997 року № 62-67р та відповідно до розрахунку ціни вимоги становить 10 688 грн. 25 коп., а 3% річних становить 3 115 грн. 12 коп. Оцінюючи належність, допустимість а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги є доведеними і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з зазначеними висновками, з огляду на наступне.

8 лютого 2024 року Дарницький районний суд м. Києва постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та проведення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін( а.с. 31).

Як свідчать матеріали справи, копія зазначеної ухвали разом з копією позовної заяви з додатками були направлені відповідачу ОСОБА_2 на поштову адресу (а.с. 31) за місцем реєстрації останнього, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 29). Конверт з вказаними документами був повернутий до суду, у зв`язку з «закінченням терміну зберігання». Повторно копії ухвали та позову відповідачу ОСОБА_2 не направлялись.

За правилом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Статтею 190 ЦПК України передбачено надіслання копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви та доданих до неї документів, а саме ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня. Днем вручення судового рішення є: день вручення судового рішення під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Неповідомлення судом учасників процесу про розгляду справи є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 3 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наявна у матеріалах справи повістка-повідомлення не може вважатися належним повідомленням учасника справи про дату розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, оскільки це не відповідає вимогам частини першої статті 130 ЦПК України.

Згідно постанови Верховного Суду України від 27.03.2019 року у справі № 201/6092/17 у пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Щодо посилання позивача на постанову Верховного суду від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, в якій зазначено, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду, то колегія суду зазначає, що в даній справі рекомендоване повідомлення повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що згідно статті 272 ЦПК України є належним повідомленням, а тому дані обставини не є тотожними обставинам, що склались у цій справі.

Виходячи з наведеного, у даній справі суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення рішення без належного повідомлення відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, чим позбавив останнього реалізувати свої процесуальні права, в тому числі заявити клопотання про витребування доказів, які він самостійно не мав змоги отримати і якими обґрунтовував свої вимоги щодо предмета спору.

Внаслідок такого розгляду справи суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Отже, доводи відповідача про його неналежне повідомлення про розгляд справи в порядку письмового провадження, що призвело до порушення його прав на ефективний і справедливий судовий захист, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Згідно із абзацом 2 частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи(частина друга статті 376 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин районний суд не дотримався умов проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та ухвалив рішення в цій справі з порушенням вимог процесуального законодавства, а відтак оскаржуване рішення суду першої інстанції в з наведених вище мотивів не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Щодо суті спору:

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності з 10 грудня 2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Таке за змістом положення містила ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону чинні до 10 грудня 2017 року.

Правилами встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.

Централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем холодного та гарячого водопостачання.

Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загально будинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 21 Правил визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Встановлено, що в період з 31.01.2017 по 22.11.2023 рік у квартирі АДРЕСА_1 , проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 14).

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-ІУ (діяв до 01.05.2019 року), ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року № 2189-VIII (введено в дію з 01.05.2019 року відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), п.п. 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі - «Правил»), п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 1 грудня 2023 року виникла заборгованість з оплати комунальних послуг у розмірі 49 204, 14 грн, з яких: заборгованість з централізованого опалення за період з січня 2016 року по листопад 2023 року становить 20 174,91 грн та заборгованість зі сплати послуг за гаряче водопостачання за період з січня 2016 року по листопад 2023 року становить 29 029,23 грн. (а.с. 10-13).

Відповідачами в суді першої інстанції та апелянтом в апеляційному суді не спростовано розміру нарахованої заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання та не надано об`єктивних доказів про погашення заборгованості та її відсутності.

При цьому, відповідачем в апеляційній скарзі заявлено застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

З огляду на те, що у позивача з відповідачами є фактичні договірні відносини, тобто не визначений інший, ніж встановлений у пункті 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення термін внесення платежів, саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою та було неодноразово продовжено на всій території України до його закінчення 30 червня 2023 року.

Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, слід визнати таким, що пропущений позивачем трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення по особовому рахунку № НОМЕР_4 за період з січня 2016 року до 12 березня 2017 року та за вимогами про стягнення заборгованості за послуги гарячого водопостачання по особовому рахунку № НОМЕР_4 за період з січня 2016 року по 12 березня 2017 року.

Ураховуючи викладені обставини та положення Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX, колегія суддів приходить до висновку, що наявні правові підстави для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення по особовому рахунку № НОМЕР_1 в розмірі 3 581,42 грн за період з січня 2016 року по 12.03.2017 та про стягнення заборгованості в розмірі 307,29 грн за послуги гарячого водопостачання по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з січня 2016 року по 12.03.2017, у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

При цьому, колегія суддів враховує, що у відзиві на апеляційну скаргу позивач визнав, що наявні правові підстави для застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за особовим рахунком, а саме стягнення за період з січня 2016 року по 12.03.2017 року.

Отже, з відповідачів підлягає стягненню наступна заборгованість:

за особовим рахунком № НОМЕР_1 за період з квітня 2017 року по травень 2024 року за послуги з централізованого опалення в розмірі 16 592,49 грн та за період з квітня 2017 року по травень 2024 року за послуги гарячого водопостачання в розмірі 28 721,94 грн.

Позивач крім суми заборгованості за житлово-комунальні послуги просив також стягнути з позивача інфляційні втрати та 3 % річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №206 від 05 березня 2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні», Кабінет Міністрів України постановив установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285)

Тому колегія суддів дійшла висновку про солідарне стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3 % річних за період з березень 2017 року по 23.02.2022 року, а саме: за прострочення сплати заборгованості за постачання гарячої води - 3 % річних у розмірі 1 494,19 грн. та інфляційні втрати у розмірі 5 236 грн.; за прострочення сплати заборгованості за централізоване опалення - 3 % річних у розмірі 961,44 грн. та інфляційні втрати у розмірі 3 296,98 грн, виходячи з розрахунку щомісячних розмірів заборгованості та періоду, протягом якого відповідач має нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову частково та стягнення заборгованості за послуги з постачання гарячої води у розмірі 28 721, 94 грн. та централізованого опалення у розмірі 16 592,49 грн., інфляційних втрат у розмірі 8 532, 98 грн. та 3 % річних у розмірі 2 455, 63 грн. на підставі ст. 625 ЦК України за період з березень 2017 рік по травень 2024 рік.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням розміру заявлених вимог позову до суду першої інстанції, враховуючи, що рішення відповідачем оскаржено в частині, а також частково задоволених вимог апеляційним судом, встановлено, що позов задоволено на 89,36%, а апеляційну скаргу позивача задоволено на 10,64%.

Позивачем при подачі позовної заяви сплачено 3 028 грн, оскільки позов позивача задоволено на 89, 36 %, відповідачі зобов`язані компенсувати позивачу 2705 грн. 82 коп. по 1352 грн. 91 коп. кожен. Відповідачем ОСОБА_2 сплачено за подачу апеляційної скарги судовий збір в розмірі 3 633, 60 грн, тобто позивач зобов`язаний компенсувати відповідачу ОСОБА_2 386 грн. 61 коп.

Враховуючи зазначене, провівши взаєморозрахунок, щодо сплаченого судового збору за подачу позову та за подачу апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог судовий збір з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню у розмірі 966 грн.30 коп.

18 жовтня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшла заява представника відповідача - Золоткової Г.О., якою просить за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 вирішити питання про стягнення з позивача на користь відповідача відшкодування понесених витрат на правничу допомогу 3 700 грн.

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

На підтвердження понесених відповідачем витрат в матеріалах справи наявні такі докази: Договір про надання правової (правничої) допомоги № 28/2024 від 30 серпня 2024 року; Протокол узгодження вартості послуг з правової допомоги, відповідно до якого сторони узгодили вартість таких наданих послуг: ознайомлення з матеріалами цивільної справи, аналіз наявних документів, визначення правовідносин, які виникли між сторонами цивільної справи та норм матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню для правильного вирішення спору між сторонами цивільного процесу - 700 грн, підготовка апеляційної скарги 3 000 грн; платіжна інструкція про оплату послуг з правничої допомоги в розмірі 3 700 грн.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем під час розгляду справи в апеляційному суді дійсно були понесені судові витрати на правничу допомогу зазначеному ним розмірі.

За приписами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Верховний Суд в своїх постановах неодноразово наголошував на те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови у справах №922/445/19, №922/3436/20, №910/7586/19 та №910/16803/19).

Крім того, у справі №755/9215/15-ц Велика Палата також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, до заяви про вирішення питання про розподіл витрат долучено докази надсилання 18.10.2024 року заяви позивачу до Електронного кабінету користувача ЄСІТС. Від позивача не надходило заяви про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 141 витрати на правничу допомогу також стягуються пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи частково задоволену апеляційну скаргу з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 393 грн. 68 коп.- витрат на правничу допомогу, які пов`язані з апеляційним розглядом.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року - скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" заборгованість за послуги з постачання гарячої води у розмірі 28 721, 94 грн. та централізованого опалення у розмірі 16 592,49 грн., інфляційні втрати у розмірі 8 532, 98 грн. та 3 % річних у розмірі 2 455, 63 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" судовий збір за подачу позовної заяви 1352 грн. 91 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" судовий збір 966 грн.30 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 393 грн. 68 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська