Справа № 450/2595/23 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І. І.
Провадження № 22-ц/811/1913/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Псярук О.В.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування позову позивачка покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_2 . Померла ОСОБА_2 залишила заповіт, згідно якого зробила заповідальне розпорядження на користь племінників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В подальшому вказані спадкоємці померли і станом на серпень 2022 рік єдиними спадкоємцями за правом представлення після смерті ОСОБА_2 були позивачка та її двоюрідний брат ОСОБА_5 . Рішенням Сихівського районного суду м. Львова за заявою ОСОБА_6 було встановлено факт родинних відносин між двоюрідними сестрами ОСОБА_7 та ОСОБА_1 . Вказує, що вона не мала можливості документально підтвердити факт наявності родинних відносин між нею та її рідною тіткою ОСОБА_2 , 1928 р.н., з огляду на те, що розбіжності в документах існували ще до смерті її тітки. У 2022 році позивачка дізналася, що її тітка ОСОБА_2 отримала у спадок будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка зазначає, що має право на спадкування після смерті ОСОБА_2 за правом представлення, тому виникла необхідність підтвердження факту родинних відносин між нею та її тіткою. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04.08.2022 у справі № 464/2217/22, яке набрало законної сили 13.09.2022, встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_2 , 1928 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною тіткою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Райське Польща.

ІНФОРМАЦІЯ_3 двоюрідний брат позивачки ОСОБА_5 , який є племінником померлої ОСОБА_2 , помер, тому станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 позивачка залишилася єдиними спадкоємцем за правом представлення майна, належного померлій ОСОБА_2 майна. Восени 2022 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса з метою оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_2 . Враховуючи те, що спадкоємці за заповітом померли та не мали після себе інших спадкоємців, а позивачка залишилася єдиною спадкоємицею за законом, яка пропустила строк звернення із заявою про прийняття спадщини з поважної причини (родина була переселена у Тернопільську область із села Райське Лісківського повіту Жешівського воєводства (Польща) у зв`язку з Угодою від 09.09.1944 і для встановлення родинних відносин потрібно було звертатися до суду всім родичам, які мали право на спадщину за правом представлення), ОСОБА_1 просила задовольнити її позов та визначити їй додатковий сторок для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її рідної тітки, ОСОБА_2 , 1928 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у два місяці з часу набрання рішення суду законної сили.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 01.05.2024 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що беручи до уваги положення ЦК України та надані у матеріалах справи докази, убачається, що можливим є віднесення ОСОБА_8 до п`ятої черги на спадкування за законом. У своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, що позивачка звернулась із заявою про надання додаткового строку на прийняття спадщини, після того, як минуло більше ніж десять років після смерті тітки. Але суд не узяв до уваги того факту, що ОСОБА_2 написала заповіт на користь своїх племінників: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. ОСОБА_1 скористалась своїм правом на спадщину, лише тоді, коли залишилась єдиною спадкоємицею, та доказала свої родинні зв`язки з ОСОБА_2 .Суд зазначив, що спадкування після смерті ОСОБА_2 відбувається за заповітом, але суд не узяв до уваги того факту, що спадщину за заповітом ОСОБА_9 уже прийняли її племінники, які померли, та не залишили спадкоємців, і не здійснили розпорядження щодо свого майна на момент їхньої смерті.Що стосується доведення факту відсутності інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то представником буде подано адвокатські запити у Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та до Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області, які будуть надані суду додатково.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Черепин, Львівського району, Львівської області, що підтверджується копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 23.01.2012, про що зроблено актовий запис № 04.

Встановлено, що 13.10.1999 ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений секретарем Давидівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Лесняк О.Р., зареєстрований в реєстрі за №53, згідно якого зробила заповідальне розпорядження на користь племінника ОСОБА_3 (1/2 нежитлового будинку з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями, а також 1/2 всього майна, що належало на день смерті) та племінника ОСОБА_4 (1/2 нежитлового будинку з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями, а також 1/2 всього майна, що належало на день смерті).

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 49097670 від 14.09.2017 заповіт, посвідчений 13.10.1999, є чинним та не скасовувався.

Із довідки № 2211 від 16.08.2017, виданої Давидівською сільською радою об`єднаної територіальної громади Пустомитівського район Львівської області, вбачається, що постійним місцем проживання ОСОБА_2 до дня її смерті було АДРЕСА_1 . Разом з нею в одному будинку до дня її смерті, проживали та проживають її племінники ОСОБА_4 , 1974 р.н., та ОСОБА_3 , 1975 р.н.

14.09.2017 спадкоємці за заповітом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Моісєєвої О.Я. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Після смерті ОСОБА_2 приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Моісєєвою О. Я. заведена спадкова справа № 82/2017.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04.08.2022 у справі № 464/2217/22 встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_2 , 1928 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною тіткою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Райське Польща.

ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Моісєєвої О. Я. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті тітки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відповіді № 58/02-14 від 16.02.2023 приватним нотаріусом повідомлено, що для видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 необхідно подати заяву, належним чином оформлену, та документи, що підтверджують прийняття нею спадщини.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини;

2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.

Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17, Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

Правозастосовна практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є усталеною.

Аналіз цим норм права свідчить про те, що додатковий строк для прийняття спадщини за існування поважних причин може бути визначений судом лише для особи, яка є спадкоємцем.

Разом з тим, як правильно звернув увагу суд першої інстанції, спадкування після смерті ОСОБА_2 здійснювалося за заповітом від 13.10.1999, який на момент її смерті був чинним, не оскаржувався та не скасовувався.

Спадкоємці за заповітом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали разом із спадкодавцем ОСОБА_2 на момент її смерті та вважаються такими, що прийняли спадщину, заяв про відмову від спадщини не подали, та зверулися до нотаріуса із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

З огляду на вказане покликання позивачки на те, що вона має право на спадкування за правом представлення після смерті ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки спадкування після смерті останньої здійснювалося за заповітом.

Із довідки № 158 від 27.03.2023, виданої Давидівською сільською радою Львівського району Львівської області вбачається, що ОСОБА_3 , 1975 р.н., помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , 1974 р.н., помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . Позивачкою не доведено, що померлі спадкоємці ОСОБА_2 за час свого життя не розпорядились своїм майном на випадок смерті, як і не доведено факту відсутності інших спадкоємців за законом, які могли прийняти спадщину після їхньої смерті.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 17.12.2024

Головуючий

Судді