КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2024 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюро малоповерхової забудови» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки, -

установив:

У жовтні 2022 року ТОВ «Бюро малоповерхової забудови» звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що 05 березня 2021 року між ТОВ «Бюро малоповерхової забудови» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0129 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:017:5418.

Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), експлікація угідь - малоповерхова забудова.

Договір посвідчено ПН Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. (зареєстрований в реєстрі за номером 1073).

На момент укладення договору земельна ділянка належала позивачу (продавцю) на праві власності, номер запису про право власності продавця в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №37086558 від 25 червня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, що підтверджувалось інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, сформованого ПН Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. 05 березня 2021 року, індексний номер 247166149, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього та долучення до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса.

Відповідно до п. 4 вказаного Договору, продаж вчинено за домовленістю сторін за 40785,07 грн., які покупець (відповідач) зобов`язується сплатити продавцю (позивачу) в безготівковій формі протягом шести місяців з моменту укладення договору на поточний рахунок в АТ КБ «Приват Банк».

Таким чином, до 05 вересня 2021 року покупець (відповідач) зобов`язаний був виконати свої обов`язки та здійснити продавцю (позивачу) оплату у розмірі 40785,07 грн. за купівлю земельної ділянки відповідно до умов договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 березня 2021 року.

Проте, станом на дату подання цієї позовної заяви, відповідач не виконав свого зобов`язання по Договору в частині сплати ціни земельної ділянки.

Просило суд, розірвати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0129 га, кадастровий номер :01:017:5418, укладений 05 березня 2021 року між ТОВ «Бюро малоповерхової забудови» та ОСОБА_1 , посвідчений ПН Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. (зареєстрований в реєстрі за номером 1073), а також стягнути понесені судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2024 року, вказаний позов задоволено у повному обсязі.

Розірвано договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0129 га, кадастровий номер :01:017:5418, укладений 05 березня 2021 року між ТОВ «Бюро малоповерхової забудови» та ОСОБА_1 , посвідчений ПН Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. (зареєстрований в реєстрі за номером 1073).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що після укладення договору і посвідчення його нотаріально, нотаріусом була проведена державна реєстрація земельної ділянки відповідно до ст. 210 ЦК України.

Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно вказаного Витягу він і зараз являється власником спірної земельної ділянки, незважаючи на те, що рішенням суду першої інстанції розірвано договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 березня 2021 року.

У зв`язку з матеріальними труднощами, а потім і війною в Україні він вчасно не сплатив кошти у розмірі 40785,07 грн., однак в усній домовленості з директором Товариства, позивачем по справі, йому було надане відтермінування вказаного платежу.

Цей факт підтверджується і тим, що позовну заяву було подано не 06 вересня 2021 року зі спливом строку у 6 місяців, як зазначено в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 05 березня 2021 року, а лише 27 жовтня 2022 року.

Тобто, пройшло більше року з моменту невиконання ним договору коли позивач подав позов.

Звертає увагу на те, що даний факт підтверджує усні домовленості між ним та позивачем від яких він не відмовлявся і наразі не відмовляється.

Також зазначає, що не оплата ним з поважних причин суми у розмірі 40785,07 грн, сама по собі не свідчить про наявність шкоди, завданої цим порушенням ним, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

Суд першої інстанції не установив, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2024 року і ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

09 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чмель І.М. направив на електронну адресу Київського апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи.

Колегія суддів при вирішенні даного клопотання враховує висновки викладені в постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року (справа №204/2321/22), згідно яких, адвокати зобов`язані подавати документи до суду виключно у паперовому вигляді або через підсистему «Електронний суд».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 березня 2021 року між ТОВ «Бюро малоповерхової забудови» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0129 га, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:017:5418.

Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), експлікація угідь - малоповерхова забудова.

Договір посвідчено ПН Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. (зареєстрований в реєстрі за номером 1073).

На момент укладення договору земельна ділянка належала позивачу (продавцю) на праві власності, номер запису про право власності продавця в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 37086558 від 25 червня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, що підтверджувалось інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, сформованого ПН Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Герасимів Ю.В. 05 березня 2021 року, індексний номер 247166149, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього та долучення до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса.

Відповідно до п. 4 вказаного Договору, продаж вчинено за домовленістю сторін за 40785,07 грн., які покупець (відповідач) зобов`язується сплатити продавцю (позивачу) в безготівковій формі протягом шести місяців з моменту укладення договору на поточний рахунок в АТ КБ «Приват Банк».

Таким чином, до 05 вересня 2021 року покупець (відповідач) зобов`язаний був виконати свої обов`язки та здійснити продавцю (позивачу) оплату у розмірі 40785,07 грн. за купівлю земельної ділянки відповідно до умов договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 березня 2021 року.

Проте, відповідач не виконав свого зобов`язання по Договору в частині сплати ціни земельної ділянки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої виходив з того, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договорами щодо розрахунків за придбані земельні ділянки, тоді як невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: несплата грошових коштів за придбання земельної ділянки, є істотним порушенням умов договору, що спричинило значну шкоду позивачу та виражається у неотриманні грошових коштів за проданий товар.

З висновками викладеними у оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 зазначено, що: «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї /1952 року/ передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майно, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майно відповідно до загальних інтересів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у законодавстві України.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Враховуючи викладене, суд зобов`язаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України передбачає, непорушність права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, шляхом застосування передбачених законом способів.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

В той же час, статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України), оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець повинен виконати свій обов`язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу.

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов`язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.

Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Такий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі.

Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав.

У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.

Відповідно до ст. 19 ЦК України, особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань.

Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Водночас, ч. 2 ст. 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Таким чином, ч. 2 ст. 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.

Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі №199/3846/19.

Невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: несплата грошових коштів за придбання земельної ділянки, є істотним порушенням умов договору, що спричинило значну шкоду позивачу та виражається у неотриманні грошових коштів за проданий товар.

Враховуючи викладені норми матеріального права, дослідивши докази надані учасниками на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також з метою відновлення порушених прав позивача, як законного власника земельної ділянки, які поза волею вибули із його власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба