Провадження № 2-з/761/649/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року суддя Шевченківського районного суду міста Києва Макаренко І.О. розглянувши заяву адвоката Подольського Вадима Олеговича - представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», Державного підприємства «Сетам» про визнання дій незаконними та скасування торгів,

встановив:

Заявник звернувся до суду з вищевказаним позовом.

До суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на право вимоги; заборони АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з продажу, відчуження (відступлення) в будь-який спосіб право вимоги за кредитними договорами, укладеними між АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» та ТОВ «Боріваж»; заборони АТ «КБ «ПриватБанк», ДП «Сетам» та будь-яким іншим особам вчиняти дії з проведення електронних торгів за замовленням АТ «КБ «ПриватБанк» щодо продажу права вимоги за кредитними договорами, укладеними між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Боріваж».

Заява обґрунтована тим, що існує реальна загроза того, що відповідач може вчинити дії, направлені на відчуження заборгованості за кредитними договорами, що у випадку задоволення позову, зробить неможливим виконання рішення суду.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Проаналізувавши доводи представника позивача щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову та дослідивши подані до суду докази, суд приходить до висновку, що заявником обґрунтовано наявність зв`язку між одним із заходів забезпечення позову та предметом позовних вимог.

З урахуванням співмірності заходів забезпечення позову з позовними вимогами, що заявлені позивачем та змісту викладених обставин, слід вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони АТ «КБ «ПриватБанк» вчиняти дії з реалізації кредитної заборгованості шляхом відчуження або відступлення, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання можливого рішення суду або зробить його виконання неможливим, при цьому запропонований заявником спосіб забезпечення позову такий як арешт на право вимоги та заборона будь-яким особам вчиняти дії з реалізації заборгованості та проведення електронних торгів, стосується невизначеного кола осіб, що унеможливлює виконання ухвали про забезпечення позову, а тому заява підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149-154, 259, 260 ЦПК України,

ухвалив:

Заяву адвоката Подольського Вадима Олеговича - представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», Державного підприємства «Сетам» про визнання дій незаконними та скасування торгів, задовольнити частково.

Заборонити Акціонерному товариству «Комерційний банк «ПриватБанк»(01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) вчиняти дії з реалізації кредитної заборгованості шляхом її відчуження або відступлення за кредитними договорами № DNHSLON06941 від 13.12.2016, № Б043Г/С від 26.08.2008 та № Б045Г/С від 04.02.2010, укладених між Акціонерним товариством «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Боріваж» (49006, м. Дніпро, пр. Лесі Українки, 4, ).

В задоволенні решти вимог заяви - відмовити.

Стягувач:

ОСОБА_1 ,

РНОКПП НОМЕР_1 ,

місце проживання: АДРЕСА_1 .

Боржник:

Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»

01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову один рік.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Суддя: