Номер провадження: 22-ц/813/1741/24
Справа № 497/272/2020
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дришлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 08 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

27 липня 2020 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який неодноразово протягом судового розгляду уточнювала, у тому числі після отримання висновків експертизи, та яким остаточно просить визнати її часткове право власності на спільне майно подружжя, що було набуте нею у шлюбі з відповідачем, незалежно від того, чи є воно в наявності, чи ні, а саме: на 1 / 2 частину нерухомого і рухомого майна, набутого у період перебування її у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 08 березня 2023 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно. Стягнено з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/4 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 3161 долар США (що в еквіваленті на день ухвалення рішення становить 115593 гривні 34 копійки. Стягнено з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 12500 доларів США., що в еквіваленті на гривню на день ухвалення рішення становить 457107 гривень 50 копійок, що є 1/2 частиною їх спільного майна. Стягнено з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 судові витрати в розмірі оплати вартості судово-будівельної експертизи 15000 гривень. Стягнено на користь держави з відповідача ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4886 гривень 20 копійок. Відмовлено у задоволенні вимоги позивачки про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля «Славута», та про накладення арешту на автомобіль «Славута».

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити оскаржуване судове рішення та задовольнити частково позов ОСОБА_2 , а саме задовольнити позов лише в частині визнання права власності на 1/4 частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив матеріали справи та дійшов помилкових висновків про задоволення позову в частині стягнення 1/2 частини спільного майна суми в розмірі 12 500 доларів США, так як належними та допустимими доказами не доведено існування вказаних грошових коштів.

Щодо заяви ОСОБА_2 про відмову від уточнених позовних вимог від 18.10.2022.

07 серпня 2024 року від ОСОБА_2 надійшла заява про відмову від уточнених позовних вимог від 18.10.2022. Також заявник просить розглядати її позовні вимоги, які викладені у промові від 08 березня 2023 року

Відповідно до ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приймає заяву ОСОБА_2 про відмову від уточнених позовних вимог від 18.10.2022.

Таким чином, підлягають розгляду позовні вимоги, які були заявлені 08 березня 2023 року та прийняті судом першої інстанції.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині стягнення 1/2 частини спільного майна суми в розмірі 12 500 доларів США. та постановлення нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 06 серпня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції в Одеській області.

Під час шлюбу у них було набуто майно.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції фактично оскаржується тільки в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 12500 доларів США, а тому підлягає перегляду виключно в цій частині.

Так, задовольняючи позовні вимоги про стягнення 12500 доларів США, суд першої інстанції послався на те, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, що підтверджується доказами, які наявні в матеріалах справи.

Однак апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції у справі з огляду на таке.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справа № 335/373/15-ц (провадження № 61-7863св19), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що:

«у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України)».

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 501/754/17 (провадження № 61-14717св19)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Диспозитивність один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається,

1) з 06 серпня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі;

2) позивач стверджує, що у період шлюбу ними було зароблено разом 25 000 доларів США, відповідач розпоряджався грошовими коштами на власний розсуд. Водночас позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність взагалі вказаних грошових коштів у даному розмірі. Крім того, сам відповідач заперечує наявність даних грошових коштів і джерело їх походження (на думку позивача, вони отримані під час заробітку на території рф);

3) надані виписки по рахункам з банків підтверджують наявність коштів у відповідача у банківських установах, водночас позивач не спростувала, що вони були використані ним в інтересах сім`ї, не довела використання відповідачем спірних коштів в особистих цілях та його обов`язок компенсувати витрачені кошти позивачу.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув і зробив помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не встановив, що позовні вимоги в частині грошових коштів у розмірі 12 500 доларів США є недоведеними, тому є підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення 1/2 частини спільного майна суми в розмірі 12 500 доларів США. та постановлення нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя-учасник колегії Дришлюк А.І. 12 листопада 2024 року перебував у відпустці, з 13 по 14 листопада 2024 року перебував у відгулі; головуючий суддя Громік Р.Д. перебував у відпустці 27 по 29 листопада 2024 року; суддя-учасник колегії Дришлюк А.І. перебував у відпусті з 03 по 06 грудня 2024 року, що підтверджується довідками відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Крім того, з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення повного судового рішення у строки, передбачені національним законодавством, а також застосування стабілізаційних графіків відключення світла, судом апеляційної інстанції було здійснено виготовлення повного тексту судового рішення 19 грудня 2024 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 08 березня 2023 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 1/2 частини спільного майна суми в розмірі 12 500 доларів США скасувати.

Постановити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 12500 доларів США, що в еквіваленті на гривню на день ухвалення рішення становить 457107 гривень 50 копійок, що є 1/2 частиною їх спільного майна, відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк