ОЧАКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 483/1171/24
Провадження № 2/483/451/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

16 грудня 2024 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Рак Л.М.,

за участю секретаря Гречки С.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

В С Т А Н О В И В :

12 вересня 2024 року ОСОБА_1 , звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , предметом якої є стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики від 31 березня 2024 року та 05 квітня 2024 року в загальному розмірі 104000 грн. Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 31 березня 2024 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він надав відповідачеві у борг грошові кошти в сумі 14000 грн., на підтвердження чого відповідач ОСОБА_2 склав та передав йому розписку, в якій останній зобов`язався повернути грошові кошти до 10 квітня 2024 року в розмірі 23000 грн., а також зазначеною розпискою було передбачено, що в разі не виконання зобов`язань з 11 квітня 2024 року суму буде подвоєно та з 12 квітня 2024 року будуть нараховані відсотки в розмірі 14000 грн. У зв`язку з невиконанням визначених в розписці умов станом на 05 вересня 2024 року заборгованість ОСОБА_2 за договором позики від 31 березня 2024 року становить 60000 грн. з яких: 46000 грн. сума заборгованості за тілом та 14000 грн. сума заборгованості за відсотками. Крім того, 05 квітня 2024 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого він надав відповідачеві у борг грошові кошти в сумі 10000 грн., на підтвердження чого відповідач ОСОБА_2 склав та передав йому розписку, в якій останній зобов`язався повернути грошові кошти до 15 квітня 2024 року в розмірі 17000 грн., а також зазначеною розпискою було передбачено, що в разі не виконання зобов`язань з 16 квітня 2024 року суму буде подвоєно та з 17 квітня 2024 року будуть нараховані відсотки в розмірі 10000 грн. У зв`язку з невиконанням визначених в розписці умов станом на 05 вересня 2024 року заборгованість ОСОБА_2 становить 44000 грн. з яких: 34000 грн. сума заборгованості за тілом та 10000 грн. сума заборгованості за відсотками. Факти перерахування коштів на рахунки ОСОБА_2 підтверджуюється квитанціями від 31 березня 2024 року та 05 квітня 2024 року. Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконано, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 104000 грн. в рахунок заборгованості за договорами позики.

Ухвалою від 16 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

07 жовтня 2024 року відповідач ОСОБА_2 до суду надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що зміст наданих позивачем копій розписок від 31 березня 2024 року та від 05 квітня 2024 року є суперечливий та незрозумілий, оскільки вони не містять умов отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, тобто зі змісту наданих позивачем розписок не вбачається, що він взяв кошти саме у борг, в них відсутнє зобов`язання повернути грошові кошти саме позивачу, що не свідчить про існування між ними саме боргового зобов`язання. Крім того, відповідач зазначив, що зі змісту копій розписок незрозуміло як саме розраховувалась позивачем заборгованість за основною сумою позики та відсотками. Посилаючись на викладене, а також, що вимоги позивача щодо стягнення з нього 104000 грн. є безпідставними та необґрунтованими, відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

22 жовтня 2024 року позивач ОСОБА_1 до суду надав відповідь на відзив, в якому вказав, що відзив ОСОБА_2 на його позовну заяву вважає необґрунтованим та помилковим, оскільки кожна з розписок написаних ОСОБА_2 містить дату складання та умови отримання коштів, нарахування відсотків, умови і строки повернення грошей, а також, що в дні написання розписок він перерахував кошти на рахунок відповідача, що підтверджується квитанціями про перерахування коштів які додані до позовної заяви. Посилаючись на те, що між сторонами було укладено договори позики, за умовами яких відповідач зобов`язувався повернути суми позики до 10 квітня 2024 року та 17 квітня 2024 року, однак сума позики відповідачем повернута не була, його права як позикодавця є порушеними і він має право на стягнення з відповідача суми позики та суми нарахованих відсотків у розмірі 104000 грн., просив прийняти рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 11 листопада 2024 року за клопотанням представника відповідача було витребувано у ОСОБА_1 оригінали розписок від 31 березня 2024 року та від 05 квітня 2024 року про отримання відповідачем ОСОБА_2 у борг грошових коштів в розмірі 14000 грн. та 10000 грн.

25 листопада 2024 року на виконання ухвали суду представником позивача ОСОБА_3 були направлені на адресу суду письмові пояснення в яких, представник повідомив, що позивач ОСОБА_1 не може надати витребувані судом документи (розписки) оскільки вони перебувають у відповідача ОСОБА_2 про, що йому достовірно відомо. Крім того, представник позивача вважає, що своїми діями відповідач вводить в оману суд.

Учасники справи, будучі належним чином повідомленими про дату, час та місце її розгляду, в судове засідання не з`явилися.

Представник позивача надав до суду заяву про проведення розгляду справи без участі позивача та представника позивача, в якій крім того, зазначив, що просить прийняти рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Представник відповідача адвокат Михайленко Н.М. надала клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача, в якому також просила відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано оригіналів розписок.

Дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

З матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачеві у борг грошові кошти в сумі 14000 грн., на підтвердження чого відповідач ОСОБА_2 склав та передав йому розписку, в якій відповідач зобов`язався повернути кошти до 10 квітня 2024 року в розмірі 23000 грн., а також, зазначеною розпискою було передбачено, що в разі не виконання зобов`язань з 11 квітня 2024 року суму буде подвоєно та з 12 квітня 2024 року будуть нараховані відсотки в розмірі 14000 грн.

Крім того, 05 квітня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачеві у борг грошові кошти в сумі 10000 грн., на підтвердження чого відповідач ОСОБА_2 склав та передав йому розписку, в якій відповідач зобов`язався повернути кошти до 15 квітня 2024 року в розмірі 17000 грн., а також, зазначеною розпискою було передбачено, що в разі не виконання зобов`язань з 16 квітня 2024 року суму буде подвоєно та з 17 квітня 2024 року будуть нараховані відсотки в розмірі 10000 грн.

На підтвердження укладення договорів позики позивачем надано копії розписок від 31 березня та 05 квітня 2024 року, які містяться в матеріалах справи (а.с. 6-7), а також позивачем надані копії квитанцій без дати про перерахування ним ОСОБА_2 коштів в розмірі 14000 грн. та 10050 грн. з зазначенням призначення платежу переказ власних коштів (а.с. 8-9).

23 серпня 2024 року представник кредитора ОСОБА_1 ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_2 направив досудові вимоги щодо сплати в повному обсязі заборгованості за вказаними вище договорами позики протягом пёяти днів з моменту отримання даних вимог (а.с. 10-14).

Отже, з наведеного вище вбачається, що позивач, звертаючись до суду з позовом, долучив саме копії розписок, а не їх оригінали.

Вирішуючи цивільно-правовий спір, слід виходити з такого.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок, зроблений Верховним Судом України, викладений у Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з положеннями ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.. 610 ЦК України).

При цьому, ст. 545 ЦК України передбачено, що кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов`язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора засвідчує факт невиконання боржником зобов`язання.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам.

Відповідні висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Так, 11 листопада 2024 року судом постановлено ухвалу про витребування доказів а саме витребування у позивача ОСОБА_1 оригіналу розписки від 31 березня 2024 року про отримання відповідачем ОСОБА_2 у борг грошових коштів в розмірі 14000 грн. та оригіналу розписки від 05 квітня 2024 року про отримання відповідачем ОСОБА_2 у борг грошових коштів в розмірі 10000 грн. (а.с. 53).

Разом з тим, 25 листопада 2024 року на виконання ухвали суду представником позивача ОСОБА_3 було повідомлено, що позивач ОСОБА_1 не може надати витребувані судом документи (розписки) оскільки вони перебувають у відповідача ОСОБА_2 про що йому достовірно відомо.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування не виконав не надав суду оригінали розписок на підтвердження фактів невиконання боржником своїх зобов`язань за договорами позики, суд дійшов висновку, що в задоволені позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує вимоги п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК, за змістом яких у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, зокрема судовий збір, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики від 31 березня 2024 року та 05 квітня 2024 року у розмірі 104000 гривень відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20 грудня 2024 року.

Головуючий: