К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року місто Київ

справа № 759/17600/24

провадження № 22-ц/824/18436/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів:Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Єросової І.Ю. від 12 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні дитини з батьком,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст обставин справи

У серпні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні дитини з батьком, в якому просив: зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; встановити між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 наступний графік спілкування: перша та третя субота з 10 до 20 години, без присутності матері; перша половина канікулярного періоду, без присутності матері; державні свята, за домовленістю з матір'ю дітей, без її присутності.

Ухвалою Святошинського районного суду міста від 2 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Встановлено спосіб усунення недоліків заяви шляхом складання уточненого тексту позову із зазначенням відомостей, визначених пунктами 2, 5 частини 3 статті 175 ЦПК України. Надано строк для усунення недоліків заяви 7 днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала мотивована тим, що у позові не зазначено відомостей про наявність або відсутність у сторін та учасників справи електронного кабінету; позивач вказує на вчинення відповідачем йому перешкод у спілкуванні та вихованні дітей, тоді як у прохальній частині позову міститься вимога про визначення графіку спілкування лише з однією дитиною; вказуючи на перебування відповідача разом із дитиною за межами території України, позивач не зазначає про докази на підтвердження такої обставини.

На виконання ухвали від 2 вересня 2024 року, через підсистему "Електронний суд", 9 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , звернувся із клопотанням, в якому зазначив: позивач не має зареєстрованого електронного кабінету в системі ЕСІТС; позивачу невідомо РНОКПП відповідача, тому позивач не має можливості встановити та перевірити наявність чи відсутність електронного кабінету відповідача; представник позивача має зареєстрований електронний кабінет в підсистемі Електронний суд; в первинній позовній заяві були зазначені всі відомі позивачу засоби зв`язку та відомості про відповідача; на підтвердження обставин перебування відповідача разом з дитиною за кордоном додає копії електронного листування та фотографії. До вказаного клопотання було додану нову редакцію позовної заяви.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що на виконання вимог пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України позивачем не зазначено відомостей про наявність або відсутність у відповідача електронного кабінету. Позивач вказує на перебування ОСОБА_3 разом з дитиною за межами території України, однак не зазначає про докази на підтвердження такої обставини, що є невиконанням пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України. Подаючи заяву про усунення недоліків та позов у новій редакції через систему "Електронний суд", у порушення вимог частини 1 статті 177 ЦПК України, не надав суду докази надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 ЦПК.

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід повернути позивачуна підставі частини 3 статті 185 ЦПК України, у зв`язку з не усуненням недоліків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Зазначає, що вимоги, викладені в ухвалі про залишення позову без руху, позивачем було виконано, а тому суд не мав обґрунтованих підстав для повернення позовної заяви.

Вважає, що суд першої інстанції в межах вирішення питання щодо відкриття провадження у справі проявив надмірний формалізм в застосуванні положень процесуального закону.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).

Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви є порушенням права на справедливий судовий захист.

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції").

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення ЄСПЛ у справах: "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року; "Беллет проти Франції"від 04 грудня 1995 року).

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Згідно практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У свою чергу Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення позову з формальних підстав унеможливлює доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений

обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Згідно з частинами 1, 2 статті 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Частина 5 статті 177 ЦПК України визначає, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Аналіз вказаних норм процесуального права свідчить, що невідповідність зазначених у позовній заяві обставин, не зазначення чи ненадання доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови у задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.

Відповідно до частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та

несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

Подібні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 8 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19.

За таких обставин, суд не мав правових підстав для залишення позову без руху у зв`язку із ненаданням позивачем доказів у підтвердження обставин перебування відповідача за кордоном.

Крім того, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 ЦПК України).

Згідно із частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Указані норми процесуального закону надають право кожному на звернення до суду і встановлюють обов`язок позивача довести заявлені ним вимоги. Суд же зобов`язаний надати правову оцінку пред`явленим вимогам та встановлювати факт їх доведеності належними, достатніми і допустимими доказами.

Формальний підхід при вирішенні питання прийняття до розгляду позову та відкриття провадження у справі є неприпустимим.

Зміст позовної заяви не дає підстав для висновку про те, що позивачем не конкретизовано зміст позовних вимог.

Так, позивачем заявлено вимоги про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною, встановлення графіку спілкування позивача з дитиною.

Таким чином, суд безпідставно залишив позов без руху для уточнення позивачем змісту позовних вимог, які б були узгодженими з обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

На усунення недоліків, визначених в ухвалі про залишення позову без руху, представник позивача у клопотанні, поданому через підсистему "Електронний суд", зазначив інформацію щодо відомостей про наявність або відсутність у сторін та учасників справи електронного кабінету та додав нову редакцію позовної заяви.

Підсумовуючи викладене, не можна визнати обґрунтованою ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви із зазначених судом підстав, оскільки недоліки в

частині зазначення відомостей про наявність або відсутність у відповідача електронного кабінету були усунуті; ненадання позивачем певних доказів може бути підставою для відмови в позові за результатами розгляду справи, а не для залишення позовної заяви без руху та її подальшому повернення, а ненадання доказів надсилання учасникам справи копій поданих до суду документів через підсистему "Електронний суд" не є правовою підставою для повернення такого позову, враховуючи, що з цих підстав позов не був залишений судом без руху і позивачу не надавався строк для усунення такого недоліку.

Отже, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і відповідно до частини 1 статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: