КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 363/4821/23 Головуючий у суді першої інстанції - Лукач О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України,-

ВСТАНОВИВ:

У вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до російської федерації про відшкодування шкоди, спричиненої збройною агресією російської федерації проти України, у якій просить суд стягнути з російської федерації спричинену через збройну агресію російської федерації проти України моральну шкоду у розмірі 100 000 000,00 гривень, що у еквівалентах станом на день заявлення позову складає 2 702 702 доларів США або 2 409 638 Євро.

В обґрунтування позову зазначає, що 24 лютого 2022 російська федерація розпочала військову агресію проти України, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад, який триває до сьогодні.

Військова збройна агресія російської федерації спричинила тяжкі наслідки, як для держави в цілому, так і для громадян України. У зв`язку з цим, спричинені тяжкі наслідки і для позивача, яка з 1984 року проживає у АДРЕСА_1, та її родини, при цьому родина її сина проживала разом з нею, а родина доньки приїхали після вторгнення окупанта.

Село обстрілювали та бомбардували, тому позивач та її родина змушено проживали у підвалі садиби, перебуваючи у страху та відчуваючи безвихідь, переживаючи панічні атаки, хворіючи через холод у підвалі, не доїдали. З посиленням обстрілів позивачу стало зрозуміло, що в селі більше залишатись неможливо та потрібно евакуюватись у безпечніше місце. Відтак, 08 березня 2022 року родина позивач зі своєю родиною евакуювались до Житомирщини.

На початку квітня 2022 року, після деокупації Київщини позивачка із родиною повернулися до села Гута-Межигірська. Виявилось, що будинок у с. Гута-Межигірська повністю знищений ворожими снарядами, село у руїнах, у зв`язку з чим довелося жити у підвалі та у сусідів.

Відтак, про факт знищення будинку, ОСОБА_1 офіційно повідомила поліцію і компетентні державні органи. Датою руйнації встановлено 14 березня 2022 року. Факт руйнації будинку є офіційно зафіксованим. Так, за результатами огляду садиби Вишгородським районним управлінням ГУ НП у Київській області 12 квітня 2022 року до ЄРДР під №0306 внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 438 КК України. У кримінальному провадженні ОСОБА_1 визнано потерпілою. Також було проведено технічне обстеження садиби, за результатами якого ТОВ «Сучасні системи бізнесу» складено звіт за результатами проведення обстеження пошкодженого об`єкту №83/29-T04 від 12 серпня 2022 року, у якому констатовано, що садибний (індивідуальний) житловий будинок є непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження та руйнування несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення. Об`єкт кваліфіковано як зруйнований.

Крім того, підрозділом Вишгородського районного управління ГУ ДСНС України після огляду садиби складався Акт про пожежу від 16 серпня 2022 року, яким зафіксовано факт руйнації 14 березня 2022 року від потрапляння снарядів, з послідуючою пожежею. Водночас, факт руйнації підтверджено Актом від 19 липня 2022 року, складеним місцевим депутатом Морозом О.В .

У зв`язку з викладеними обставинами, позивач стверджує, що російська федерація збройним нападом на Україну зруйнувала якість її життя та її родини, чим завдано моральну та майнову шкоду. За зазначених обставин відчуває себе травмованою, її психіка є виснаженою, загострились хронічні хвороби: цукровий діабет, гіпертонія, тощо. Разом з тим, страждає від безсоння і тривог, іноді з`являються відчай і безсилля, переживає за онуків, які приєдналися до ЗСУ.

Наголошує, що для підтвердження факту її психотравмування і спричинення моральної шкоди, замовляла психологічне дослідження, яке проводилось спеціалістом-психологом ОСОБА_4 та за його деталізованим висновком від 29 серпня 2023 року, ОСОБА_1 дійсно спричинено моральну шкоду з констатацією, що визначений нею розмір морального відшкодування є адекватним психотравмуючій ситуації і рекомендується до стягнення. Вказує, що, за вказаним спеціалізованим висновком, спричинена позивачу моральна шкода знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі збройним нападом на України російської федерації. У зв`язку із чим, позивач звернулася до суду з метою захисту її порушених прав.

Рішенням Вишгородський районний суд Київської області від 05 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з російської федерації в особі уряду російської федерації моральну шкоду спричинену через збройну агресію російської федерації проти України у розмірі 500000 гривень, що на дату звернення до суду з позовом складає в еквіваленті 13672 доларів США 93 центи або 12565 Євро 87 центів.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з російської федерації в особі уряду російської федерації у дохід держави судовий збір у розмірі 13420 гривень.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції встановив розмір моральної шкоди не повністю дослідивши усі докази, що подані разом із позовною заявою та не оцінивши належним чином завдану психотравму.

Вказує, що судом першої інстанції не було враховано висновок спеціаліста-психолога, який хоча і не є експертним висновком, проте є письмовим доказом, у якому психолог визначив розмір морального відшкодування на підставі того, що було пережито позивачкою, прописавши критерії своїх оцінок.

Наполягає на належному врахуванні і належній правовій оцінці висновку психолога, адже без врахування висновку оцінки суду не можуть бути повними.

На підставі вищевикладеного апелянт вважає, що неврахування висновку спеціаліста-психолога судом першої інстанції призвело до помилкового визначення суми стягнення.

Так, вважаючи, що суд першої інстанції не здійснив повного дослідження обставин справи, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі з визначенням стягнення у еквівалентах до іноземних валют (доларах США і Євро).

Відзив на апеляційну скаргу до суду першої інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , підтримали, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову у повному обсягу з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач у справі російська федерація в особі Уряду російської федерації на розгляд справи до суду апеляційної інстанції представника не направила.

Щодо повідомлення відповідача - російську федерацію в особі уряду про розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлення про дату, час та місце розгляду справи відбулося через розміщення судового виклику на сайті «Судова влада України» ( а.с. 246).

Разом із тим, сторона позивачів проявила ініціативу та додатково через доступні інтернет-ресурси направила судову повістку та супутні матеріали на доступні електронні адреси уповноважених органів російської федерації, підтверджуючи документи долічені до матеріалів справи (а.с. 242,243, 252, 253)..

Колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе розглянути справу за відсутності уповноваженого представника уряду російської федерації з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19.

В зазначеній постанові Верховний Суд вказав, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства рф в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з рф. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутність відповідача у справі - російської федерації в особі Уряду російської федерації.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 уродженка міста Корестень Житомирської області, є громадянкою України, що підтверджується копією її паспорта (ID-картка) та зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28).

За вказаною адресою також зареєстрований ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 33-34, 38). До позову долучено також копії документів щодо осіб: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с. 33-51).

Так, як зазначено у позовній заяві та у судовому засіданні, ОСОБА_15 - син позивача, а ОСОБА_16 - її донька, при цьому у матеріалах справи відсутні докази родинних відносин між позивачем із вказаними особами та з іншими, щодо яких надано документи.

Відповідно до наявних у матеріалах справи копій свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_17 (чоловік позивача), витягу комунального підприємства Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав № 33633127 від 28 березня 2012 року, технічного паспорта на садибний (індивідуальний) будинок, позивач ОСОБА_1 є власником будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 52-59, 65-69).

Згідно копії посвідчення Серія НОМЕР_1 від 08 квітня 1994 року, копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 та копії посвідчення серія НОМЕР_3 від 06 квітня 1999 року, ОСОБА_1 є громадянкою, яка постійно проживає або постійно працює на території посиленого радіоекологічного контролю (Категорія 4), є пенсіонеркою та ветераном праці (а.с.30-32).

12 квітня 2022 року прокурором відділу Київської обласної прокуратури, потерпілій у кримінальному провадженні №0000306 від 12 квітня 2022 року ОСОБА_1 видано пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого (а.с.60).

З матеріалів справи вбачається, що 10 липня 2022 року ОСОБА_1 , як власник будинку за адресою: АДРЕСА_1 , звернулась до Петрівського сільського голови - Старенького Р.М. із заявою про згоду на демонтаж/ліквідацію пошкодженого будинку за вказаною адресою (а.с. 62).

Відповідно до акту від 19 липня 2022 року про встановлення фактів, складеного депутатом Петрівської сільської ради Мороз О.В., за результатом проведеного комісією обстеження по факту вибуху снаряду за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено: пошкоджений будинок, немає криші, вікон, дверей в середині все вигоріло (а.с.63).

Відповідно до Акту від 16 серпня 2022 року про пожежу, що виникла 14 березня 2022 року, орієнтовно о 06:00 за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , - повідомлення про пожежу надійшло 16 серпня 2022 року, пожежею знищено двоповерховий житловий будинок площею 96 м.кв., речі домашнього вжитку та матеріальні цінності власника, внутрішні комунікації будинку. Ймовірна причина пожежі потрапляння боєприпасів та їх уламків внаслідок ведення бойових дій (а.с.64).

Відповідно до Звіту від 12 серпня 2022 року за №83/22-ТО4, що затверджений директором ТОВ «Сучасні системи безпеки бізнесу» за результатами проведеного обстеження пошкодженого об`єкта садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено, що технічний стан об`єкта в цілому є аварійним, до переліку невідкладених ремонтно-відновлювальних (протиаварійних робіт) відносять: консервацію, частковий демонтаж та/або обмеження (за навантаженнями, за температурним режимом). Категорія пошкоджень об`єкта оцінюється як «IIІ» категорія - садибний (індивідуальний) житловий будинок непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність. Тобто наявні пошкодження несучих та огороджувальний конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйновані об`єкти), рекомендовано демонтаж залишків пошкоджених будівельних конструкцій (а.с.70-86).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 01 липня 2023 року про проведення психологічного дослідження, 29 серпня 2023 року психолог та лікар-психотерапевт, провівши психологічне дослідження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , на предмет психотравмування та визначення розміру моральної шкоди, спричиненої їй у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, складено висновок спеціаліста-психолога, відповідно до якого: досліджена ситуація, пов`язана зі впливом на життя і здоров`я ОСОБА_1 збройної агресії російської федерації на Україну, є, беззаперечно, психотравмуючою для неї; глибина інтенсивності, протяжність психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_1 , за обставинами, що були піддані дослідженню, є надзвичайними, гіпертрофованими і потенційно небезпечними для її фізичного і психологічного здоров`я; за обставин, які розглянуті у дослідженні, заявниці ОСОБА_1 завдано моральної шкоди; між спричиненою заявниці ОСОБА_1 моральною шкодою та психотравмуючими факторами, вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок; визначений самостійно ОСОБА_1 розмір морального відшкодування за завдану моральну шкоду є адекватним психотравмуючій ситуації. Розумний розмір морального відшкодування ОСОБА_1 за даними психологічного дослідження встановлюється у 100 000 000 (сто мільйонів) гривень, у т.ч. з урахуванням фактору, що сама ОСОБА_1 вважає таку суму мінімально адекватною для можливого часткового відновлення морального (психологічного) здоров`я (а.с.87-118).

Із наданих позивачем та досліджених судом медичних документів щодо стану здоров`я позивача ОСОБА_1 , встановлено, що:

- у період 25 жовтня 2023 року по 03 листопада 2023 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , перебувала на лікуванні у стаціонарі хірургічного відділення у поліклініці ЦРБ, з повним діагнозом: атеросклероз артерій нижніх кінцівок, Оклюзія підколінно-гомілкового сегменту справа. Трофічна виразка 2 пальцю правої стопи; ІХС; атеросклеротичний кардіосклероз; СН 2 А; ст. цукровий діабет 2 тип. Субкомпенсація (а.с.181 на звороті);

- 30 жовтня 2023 року Медичним центром ПП «Медіамед-Експрес», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11, проведено ультразвукове дослідження - дуплексне сканування артерій нижніх кінцівок та встановлено діагноз: Ехографічні ознаки стенозуючого атеросклерозу нижніх кінцівок Діабетичної ангіопатії артеріального русла нижніх кінцівок з вираженим порушенням периферичного кровоточу кінцівок, більше справа. Окклюзія ПкА на рівні середнього сегменту. Окклюзія ЗВГА, субоклюзяя ПВГА обох кінцівок. Рекомендовано: Консультація судинного хірурга. Ліпідограмма, глюкоза крові (а.с.183);

- 13 листопада 2023 року та 20 грудня 2023 року ОСОБА_1 пройшла обстеження у лікаря-хірурга Медичного центру ПП «Діамед-Експрес» та, у результаті останнього обстеження, рекомендовано хірургічне лікування та призначено медичні препарати (а.с. 181, 182 на звороті), після цього, у період 21 грудня 2023 року по 08 січня 2024 року, ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у стаціонарі хірургічного відділення КНП ВЦРЛ, з повним діагнозом: цукровий діабет ІІ тип, неінсулінопотребний, синдром діабетичної стопи, гангрена ІІ пальця правої стопи, ІЧС: а/с к/с, гіпертонічна хвороба ІІ стадія, 3 ступінь, СН ІІА (а.с.182).

Аналізуючи надані під час розгляду справи по суті медичні документи, суд першої інстанції зазначив, що позивач зверталася до медичних установ для обстеження та лікарів хірургічного відділення, після звернення до суду з цим позовом у серпня 2023 року. Інших доказів, крім тих, що підтверджують знищення належного їй будинку та висновку спеціаліста-психолога від 29 серпня 2023 року, позивачем не надано суду на підтвердження обставин, викладених у позові та письмових поясненнях.

Крім того суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір із підстав зазначених позивачем врахував, що починаючи з 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14.12.1974, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20.02.2014 з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27.08.2014 масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24.02.2022 розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05:30 24.02.2022.

З урахуванням вказаних обставин суд першої інстанції дійшов висновку проте, що діями відповідача у справі російської федерації позивачці було завдано моральної шкоди.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд першої інстанції врахував вирішенні подібних спорів ЄСПЛ.

Так суд послався на рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20000 кіпрських фунтів (станом на 01 січня 1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - Євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 Євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).

Рішенням ЄСПЛ у справі «Грузія проти Росії (ІІ)» (заява № 38263/08, рішення Великої Палати від 28.04.2023), Суд зобов`язав Росію сплатити Грузії багатомільйонні компенсації за порушення прав грузин внаслідок російської збройної агресії у 2008 році, зокрема, ЄСПЛ присудив 8 240 000 євро в якості компенсації моральної шкоди щонайменше 412 особам, постраждалим від відсутності адекватного розслідування російською стороною загибелі цивільних під час активної фази бойових дій, що умовно складає по 20000 євро на одну особу.

З урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин, характеру спричиненої їй моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір грошової компенсації моральної шкоди є непропорційним засадам справедливості та розумності.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральної шкоди, суд з врахуванням тривалості порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивача, яка змушена докладати зусиль для влаштування свого побуту внаслідок втрати житла, вік позивача, для якої такі кардинальні зміни в її житті є складними та обтяжливими, суд, здійснюючи свою оцінку на основі справедливості, вважав розумним присудити позивачці в якості відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 500 000,00 гривень.

При цьому висновок спеціаліста-психолога від 12 серпня 2022 року в частині завдання моральної шкоди в розмірі 100 000 000,00 грн. суд визнав завищеним, що не може вважатися співмірним із змістом порушених прав та їх обсягів, виходячи з підстав обґрунтованих у позові.

Апеляційний суд в цілому погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції щодо необхідності стягнення морального відшкодування на користь позивачки відповідає з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - ч. 3 ст. 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

Із 2014 року Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку росії, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі - Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії російської федерації (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала росію державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії росії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). росія своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі, право на життя в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема, жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі, жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивачки до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто, заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).

Зокрема, у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 ( провадження № 61-8291 св 21) Верховний Суд зазначив: «звернення до українського суду є єдиним ефективним засобом судового захисту порушених прав та законних інтересів позивача. Наразі відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та Російською Федерацією щодо відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок дій військової агресії Російської Федерації на території України.

За таких обставин, застосування судового імунітету Російської Федерації (зокрема, частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право») у даній справі не буде узгоджуватися із обов`язком України як держави і суду зокрема забезпечити реалізацію права позивача на справедливий суд. З огляду на відсутність інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивача, застосування судового імунітету Російської Федерації буде порушенням самої сутності права на справедливий суд. Також, зважаючи на військову агресію Російської Федерації, якою порушується державний суверенітет України, застосування судового імунітету Російської Федерації буде непропорційним до своєї мети.

Судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004).

Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Відповідно до загальноприйнятої та усталеної практики міжнародних судових органів, держава може бути пов`язана положеннями міжнародного договору, навіть якщо вона не ратифікувала такий договір, якщо положення такого договору відображають звичаєве міжнародне право (Рішення Міжнародного Суду ООН у справі North Sea Continental Shelf (ФРН проти Нідерландів) від 20 лютого 1969 року, § 71; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 66).

Зокрема, при застосуванні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вона не може тлумачитися абстрактно, а підлягає тлумаченню у світлі правил, викладених у Віденській конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року, у пп. (с) пункту 3 статті 31 якої вказується, що необхідно брати до уваги «будь-які відповідні норми міжнародного права, застосовні у відносинах сторін» (Loizidou v. Turkey (скарга № 15318/89), рішення від 18 грудня 1996 року, § 43).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що суд «повинен пам`ятати про особливий характер Конвенції як договору про права людини, а також брати до уваги відповідні норми міжнародного права, зокрема ті, що стосуються надання державного імунітету» (Fogarty v. The United Kingdom, (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001, § 35; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 56; Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 48).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі Oleynikov v. Russia, якщо національні суди підтримують юрисдикційний імунітет держави без будь-якого аналізу застосовних принципів звичаєвого міжнародного права, такі суди порушують право заявника на доступ до суду навіть у тих випадках, коли юрисдикційний імунітет підлягає застосуванню (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, §§ 71-73).

Таким чином, Верховний Суд зобов`язаний проаналізувати питання про застосування юрисдикційного імунітету в даній справі з огляду на положення звичаєвого міжнародного права.

Як зазначив ЄСПЛ у справах Cudak v. Lithuania та Oleynikov v. Russia: «застосування абсолютного державного імунітету явно розмивалося протягом багатьох років, зокрема, у зв`язку із прийняттям Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй Конвенції про юрисдикційні імунітети держав та їх власності у 2004 році» (Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/0256), рішення від 23 березня 2010 року, § 64; Sabeh El Leil v. France (скарга № 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 53; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 61). Таким чином, концепція судового імунітету держави зазнала обмежень з огляду на динамічний розвиток звичаєвого міжнародного права.

Більше того, у рішенні ЄСПЛ у справі Oleynikov v Russia, ЄСПЛ підтвердив вищевказану позицію. ЄСПЛ встановив, що Російська Федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши конвенцію 01 грудня 2006 року. З огляду на вказане, вирішуючи питання порушення права заявника на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року, ЄСПЛ застосував положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) на основі звичаєвого міжнародного права (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 68).

Вказану правову позицію підтвердив Верховний Суд у пункті 75 постанови від 25 січня 2019 року у справі № 796/165/18 (провадження № 61-44159ав18) про визнання та надання дозволу на виконання арбітражного рішення про стягнення сум компенсації з Російської Федерації.

Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд доходить висновку, що стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) підлягає застосуванню відповідно до звичаєвого міжнародного права як кодифікований звід звичаєвих норм міжнародного права.

Стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) відображає підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» («tort exсeption»).

Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2)присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4)?відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.

Отже, Верховний Суд вважає, що у питанні застосування імунітету держави від юрисдикції відповідні норми не можна тлумачити абстрактно або у відриві від встановлених фактичних обставин справи. Необхідно повністю враховувати особливості та обставини кожної справи, а також фактори, що лежать в її основі. У цьому випадку йдеться про вимоги щодо відшкодування збитків за неправомірні дії, допущені Російською Федерацією при відсутності альтернативних засобів відшкодування збитків.

Незастосування судом юрисдикційного імунітету іноземної держави щодо невиплати відшкодування за серйозні порушення прав людини під час збройного конфлікту, допущені відповідальною державою, особливо за відсутності інших засобів відшкодування збитків, не є порушенням суверенних прав іншої держави (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі Jurisdictional Immunities of the State (ФРН проти Італії) від 03 лютого 2012 року, § 50). Навпаки, це сприяє кристалізації винятку з судового імунітету держав, заснованого на принципах, які покладені в основу прав людини і гуманітарного права, включаючи право на ефективний спосіб захисту порушеного права.

Враховуючи вищенаведені обставини, а також факт відсутності інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивача, Верховний Суд доходить висновку, що судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на завдання збройними силами Російської Федерації шкоди майну позивача, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права.

Підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом

Відповідно до частини першої статті 11 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, ратифікованої Верховною Радою України 31 липня 2006 року, Україна вживає таких заходів, які можуть бути необхідними для ефективного, пропорційного й такого, що відраджує, покарання за злочини тероризму.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, Україна зобов`язана вжити необхідних заходів для захисту й підтримки жертв тероризму, здійсненого на території України.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Міжнародної конвенції про боротьбу з фінансуванням тероризму ратифікованої Верховною Радою України 12 вересня 2002 року, Україна має зобов`язання щодо створення механізмів компенсації жертвам злочинів тероризму. У той же час, відсутність спеціального визначеного державою механізму компенсації (захисту порушеного права) не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими законом, у тому числі шляхом звернення до суду.

Таким чином, застосування судового імунітету Російської Федерації та відмова у розгляді по суті позову у даній справі означала би порушення Україною своїх міжнародно-правових зобов`язань відповідно до вищезазначених конвенцій щодо боротьби з тероризмом.

Судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 49), Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).»

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд враховує, що Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх прав, порушених російською федерацією із 2022 року.

Вказувала, що внаслідок збройної агресії вона та члени її родини з 24 лютого 2022 року по 08 березня 2022 року перебувала за місцем свого постійного проживання в окупації в с. Гуті-Межигірській Вишгородського району Київської області.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Так, ч.ч. 5, 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що російська федерація, як держава-окупант, відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію, як на державу, що здійснює окупацію.

Відповідно до висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 363/2981/16-ц, відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладено на російську федерацію, як на державу-окупанта, відповідно до норм і принципів міжнародного права.

Згідно із ст. 28 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.

14 листопада 2022 року Генеральна Асамблея ООН ухвалила резолюцію, відповідно до якої Асамблея визнала, що російська федерація має бути притягнута до відповідальності за будь-які порушення міжнародного права, міжнародного гуманітарного права та міжнародного права, прав людини в Україні або проти неї. Крім того, Асамблея визнала необхідність створення міжнародного механізму відшкодування шкоди, збитків або шкоди, спричинених міжнародно-протиправними діями російської федерації. Рекомендовано створення Міжнародного реєстру збитків.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що внаслідок збройної агресії російської федерації позивачці та її родині була завдана моральна шкода.

Вказане спричинило і продовжує спричиняти їй моральну (немайнову) шкоду, а саме: глибокі душевні страждання у зв`язку з порушенням її цивільного права на мирне безпечне життя, на повагу до особистого життя.

Також, судом першої інстанції правильно враховано, що разом з позивачкою у такій ситуації опинилась її родина. Усвідомлення цієї обставини, безумовно, поглиблює душевні страждання позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням ст. 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Згідно з частинами першою, другою ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Крім того, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлює фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

У справі «Недайборщ проти РФ» від 01.07.2010 року (Скарга № 42255/04) Європейський суд з прав людини у п. 37 зазначив, що заявник не зобов`язаний надавати будь-які докази наявності понесеної ним моральної шкоди. (див., серед численних інших джерел, Рішення Європейського суду від 15.10.2009 у справі «Антипенков проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia) п. 82, скарга № 33470/03; Рішення Європейського суду від 14.02.2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), п. 35, скарга № 30422/03; Рішення Європейського Суду у справі «Гарабаєв проти Російської Федерації» (Garabayev v. Russia), п. 113, скарга № 38411/02, ЕСПЧ 2007-VII (витяг); а також Рішення Європейського Суду від 01.06.2006 у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), п. 20, скарга № 4171/04).

В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року Суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18 січня 2005 року Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 євро компенсації моральної шкоди.

Водночас, у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Позивачка просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000 000,00 грн, що на день заявлення позовних вимог еквівалентно 2 702 702,00 дол. США, або 2 409 638, 00 євро, яка виразилась в душевних стражданнях, а також хвилювання за долю рідних які разом із нею перебували в окупації та також зазначавали вказаних страждань .

Обґрунтовуючи глибину страждань позивачкою було надано до суду Висновок спеціаліста-психолога від 29 серпня 2023 року в частині розміру відшкодування моральної шкоди 100 000 000,00 грн, що на день заявлення позовних вимог еквівалентно 2 702 702,00 дол. США, або 2 409 638,00 євро, є одним із доказів, якому суд надає оцінку, керуючись вимогами процесуального законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Суд першої інстанції визначаючи розмір морального відшкодування врахував тривалість порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивача, яка змушена докладати зусиль для влаштування свого побуту внаслідок втрати житла, вік позивача, для якої такі кардинальні зміни в її житті є складними та обтяжливими, вважав розумним присудити позивачці в якості відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 500 000,00 гривень.

Колегія суддів вважає, що за обставин яких дана шкода була заподіяна визначений судом розмір морального відшкодування не враховую вік позивачки стан її здоров`я , обставини за яких вона в похилому віці залишилася без житла , які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, що за обставин які склалися в державі із-за військової агресії російської федерації утруднить налаштування побуту, тому вказаний розмір суд апеляційної інстанції визнає не повністю відповідним стражданням, які зазнала та продовжує зазнавати позивачка тому вважає за необхідне збільшити даний розмір до 2 500 000 грн., що відповідно до курсу НБУ 1 долар США = 41,61 грн; 1 Євро = 43, 82 грн, відповідатиме 60 081,71 доларів США, або 57 051,57 Євро.

Колегія суддів, погоджуються із висновком суду першої інстанції, що відшкодування моральної шкоди повинно бути проведено за рахунок російської федерації внаслідок збройної агресії проти України, враховуючи при цьому висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22 (провадження № 61-8795св 23), у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23 (провадження № 61-8229св24).

Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи, в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди в більшому розмірі, колегія суддів вважає, що відсутні підстави стверджувати, що позивач навів обставини, які б давали підстави для висновку про задоволення позову про стягнення моральної шкоди в повному обсязі.

В світлі викладеного, суд апеляційної інстанції також бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлена у рішенні у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, у пунктах 95, 96 якого вказано, що заявниці вимагали «значної», але конкретно не визначеної компенсації за моральну шкоду, завдану їм у формі приниження, страждання та тривоги моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи можуть зазнати страждань і тривоги. Але все ж таки, Суд вважає, що за обставин цієї справи визнання ним порушення є достатньою справедливою сатисфакцією.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 червня 2024 року необхідно змінити в частині визначення розмір відшкодування заподіяної моральної школи збільшивши її розмір з «500 000 гривень» до 2 500 000 гривень.

Згідно з ч. 13 ст.141, підпунктами «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено задоволено частково та збільшено розмір морального відшкодування тому і повинно бути збільшено в розмір судових витрат із 13 420 гривень до 37 850 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 червня 2024 року змінити в частині визнання суми відшкодування моральної шкоди збільшивши її розмір із 500000 грн до 2500000 грн., що в відповідатиме 60081,71 доларів США, або 57051,57 Євро.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 червня 2024 року змінити також і в частині судового збору збільшивши його до 37850 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв