П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», філії - Хмельницького обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», філії - Хмельницького обласного управління Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 27 березня 2023 року між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» укладено додатковий договір № 51 до Договору № 09-092250 від 15 березня 2023 року. Предметом договору є розміщення ОСОБА_1 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів на суму 54 700 доларів США на безстроковому поточному рахунку, з оплатою 4% річних.

17 травня 2023 року між позивачкою та АТ «Ощадбанк» укладено додатковий договір № 52 до Договору № 09-092250 від 15 березня 2023 року. Предметом договору є розміщення ОСОБА_1 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів на суму 55 006 доларів США, з оплатою 10% річних.

ОСОБА_1 звернулась до АТ «Ощадбанк» щодо повернення вкладу, однак працівники банку повідомили, що діючі депозитні рахунки на ім`я позивачки у банку відсутні. 14 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до Шепетівського РУП ГУ НП в Хмельницькій області про вчинення кримінального правопорушення.

Позивач вважала відмову АТ «Ощадбанк» у поверненні їй коштів безпідставною.

У зв`язку з викладеним, просила суд стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» на її користь 82 100 доларів США, що по курсу НБУ складає 3 215 659,96 грн. та суму судових витрат.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року позов задоволено; стягнуто з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 82 100, доларів США, що за курсом НБУ складає 3 215 659,96 грн 96 коп.; стягнуто з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 15 140,00 грн., у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду 13.09.2024 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

15.10.2024 року на адресу апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судове засідання, призначене на 28.11.2024 року, з`явилися представник ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 .

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 27 березня 2023 року між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» в особі завідувачу сектору роздрібного бізнесу ОСОБА_4. укладено додатковий договір № 51 до договору № 09-092250 від 15 березня 2023 року, згідно якого позивачкою внесено на депозитний рахунок банку грошові кошти у розмірі 54 700 дол. США.

Згідно з пунктом 1.1. та 1.2 Договору, грошові кошти в розмірі 54 700 дол. США були розміщені на безстроковому поточному рахунку № НОМЕР_1 зі сплатою 4% річних.

21 березня 2023 року на рахунок НОМЕР_1 були зараховані грошові кошти в розмірі 54 700 дол. США, що підтверджується копією платіжного доручення.

Суд також установив, що17 травня 2023 року між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» в особі завідувачу сектору роздрібного бізнесу ОСОБА_4. укладено додатковий договір № 52 до договору № 09-092250 від 15 березня 2023 року, згідно якого позивачкою внесено на депозитний рахунок банку грошові кошти у розмірі 55 006 дол. США.

Згідно з пунктом 1.1. та 1.2 Договору, грошові кошти в розмірі 55 006 дол. США були розміщені на поточному безстроковому рахунку № НОМЕР_1 зі сплатою 10% річних.

З матеріалів справи, зокрема з виписки по рахунку № НОМЕР_1 , вбачається, що станом на 25 липня 2023 року зазначено доступну суму 56 044,82 дол. США.

26 липня 2023 року на рахунок НОМЕР_1 були зараховані грошові кошти в розмірі 27 400 дол. США, що підтверджується копією платіжного доручення.

Судом безспірно встановлено, що вказані банківські договори від 27 березня 2023 року № 51 та від 17 травня 2023 року № 52 у судовому порядку не розірвано, недійсними не визнано, а тому їх чинність презюмується.

Крім цього, факт внесення грошових коштів позивачкою на рахунок відкритий у АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 підтверджується випискою із руху коштів по рахунку ОСОБА_1 та платіжними дорученнями, належним чином завірені копії яких містяться в матеріалах справи, що жодним чином не спростовано представниками відповідача у справі.

Установлено, що 15 вересня 2023 року філією - Хмельницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» було надано позивачці довідку № 24 про те, що діючі депозитні рахунки на ім`я ОСОБА_1 в іноземній валюті відсутні.

14 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до Шепетівського РУП ГУ НП у Хмельницькій області про вчинення кримінального правопорушення.

На момент звернення позивачки з позовом до суду, до ЄРДР внесене кримінальне провадження № 0001770, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України, в якому обвинувачувалась ОСОБА_4 .

Вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 липня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.ч.2,3,4,5 ст.191, ч.ч.1,2 ст.366, ч.ч.1,2 ст.209 КК України.

Як вбачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію відповідача, заявлену в суді першої інстанції. Така позиція була належним чином досліджена судом в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на неможливість прийняття позиції апелянта щодо недоведеності факту внесення коштів.

На підтвердження таких фактів надано відповідні платіжні доручення. Апелянт наполягав на неможливості прийняття таких документів в якості доказів по справі, оскільки в якості призначення платежу в цих дорученнях вказано оплату на купівлю валюти.

У той же час дана обставина жодним чином не може свідчити про неналежність таких платіжних доручень як доказу внесення коштів, оскільки відповідно до спірного договору вклад здійснювався саме в іноземній валюті, а придбання валюти для її внесення на банківський рахунок є звичайною діловою практикою.

При цьому ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді (на пряме запитання колегії суддів) представник банку не зміг надати докази видачі позивачу придбаної валюти а не внесення її на відповідний рахунок позивача.

Окремо також звертає увагу суд на те, що позивач на підтвердження факту внесення коштів надав і виписку руху коштів, що з точки зору суду є достатнім доказом факту їх внесення на рахунок банку. Недоліки ж обліку та оформлення таких внесків не можуть трактуватись на шкоду позивача, оскільки саме банк здійснює таке оформлення і облік, а відтак і несе відповідальність за якість таких дій.

На підставі наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову про стягнення грошових коштів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько