Провадження №: 2/752/5549/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

26 листопада 2024 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Митрофанової А.О., за участю секретаря судового засідання Осадчук А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина Володимирівна, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання особи такою, що не прийняла спадщину у встановленому законом порядку,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання особи такою, що не прийняла спадщину у встановленому законом порядку.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня з відповідачем мати - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої увійшло таке майно:

-квартира АДРЕСА_1 ;

-земельна ділянка площею 0,1394 га, кадастровий номер :01:002:0034 з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, місцезнаходження: АДРЕСА_2 ;

-земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:002:0033 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місцезнаходження: АДРЕСА_2 ;

-житловий будинок АДРЕСА_2 .

Як указувала у своїй позовній заяві позивач, їхня з відповідачем мати за час свого життя заповіту не склала, а спадкоємцями першої черги за законом після її смерті є дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 . Позивач на момент смерті матері була зареєстрована та проживала разом з нею за однією адресою: АДРЕСА_3 , постійно надавала їй всю необхідну допомогу, забезпечувала усіма необхідними медичними препаратами, доглядала за нею, самостійно займалася організацією поховання після смерті матері та несла всі комунальні витрати з утримання майна. При цьому, відповідач також був зареєстрований з ними за однією і тією ж адресою, однак, у вказаній вище квартирі фактично не проживав, так як ще з 2003 року виїхав на постійне проживання до російської федерації та більше в Україну не повертався.

27.03.2023 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері, але нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на вказане вище майно, оскільки, на думку останньої, спадщину після смерті матері, окрім позивача також прийняв і відповідач, так як був зареєстрованим у спірній квартирі разом із померлою ОСОБА_3 .

Зважаючи на той факт, що відповідач хоча і був зареєстрований за вказаною адресою, однак не проживає там протягом тривалого часу з 2003 року, не звертався у встановлені законом порядку і строки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, то відповідно він не може уважатися таким, що її прийняв. Таким чином, указані обставини створюють позивачу перешкоди, через які вона позбавлена можливості реалізувати своє законне право на одержання свідоцтв про право на спадщину за законом, яке залишилось після смерті її матері ОСОБА_3 .

Відтак, посилаючись на необхідність встановлення фактів, які дозволять захистити її порушене право на спадкування, і повністю усунути перешкоди в оформленні спадкових справ у нотаріальному порядку, ОСОБА_1 просила суд:

-встановити факти непроживання відповідача ОСОБА_2 разом з його матір`ю ОСОБА_3 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 , на час відкриття спадщини;

-визнати ОСОБА_2 таким, що у встановленому законом порядку не прийняв спадщину після смерті його матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-встановити факт, що ОСОБА_1 являється єдиним спадкоємцем першої черги за законом, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину за своєю матір`ю ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2024 для розгляду цивільної справи №752/12345/24 визначено суддю Голосіївського районного суду міста Києва Митрофанову А.О.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак, подав на адресу суду заяву про проведення розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення у справі заочного рішення.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, зокрема, шляхом направлення судової повістки про виклик на адресу останнього відомого зареєстрованого місця проживання, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті «Судова влада України». Будь-яких клопотань про неможливість бути присутнім у судовому засідання, або ж про відкладення розгляду справи на адресу суд від останнього не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на позов не скористався.

Копія ухвали суду про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами, а також судові повістки про виклик, які направлялися рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу останнього відомого зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (штрих-коди 262, 966, 797, 910).

Так, відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

У відповідності до положень частин першої, другої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов, а також заяву про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі не подавав, та приймаючи до уваги, що представник позивача не заперечує щодо ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши подані сторонами заяви по суті спору, заслухавши раніше надані учасниками справи пояснення, покази свідків, а також дослідивши наявні матеріали справи докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.04.1997 державним нотаріусом Другої київської Державної нотаріальної контори, власником квартири АДРЕСА_4 , значиться ОСОБА_3 (а.с.13).

Згідно з наявними у матеріалах справи копіями державних актів серії ЯК №751932 та серії ЯК №751931 від 12.01.2010 ОСОБА_3 на праві власності також належать земельна ділянка площею 0,1394 га з кадастровим номером :01:002:0034 та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а також земельна ділянка площею 0,10 га з кадастровим номером :01:002:0033 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.14, 15).

Як убачається з наданої суду копії договору купівлі-продажу від 12.12.2000, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та посвідченого державним нотаріусом Богуславської державної нотаріальної контори за реєстровим №4839, ОСОБА_3 придбала житловий будинок житловою площею 19,8 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16-17).

Належність ОСОБА_3 на праві приватної власності вказаних вище квартир та житлового будинку також підтверджується наявними у матеріалах справи копіями відповідей Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 27.02.2024 за №6502, а також Комунального підприємства Київської обласної ради Київського обласного бюро технічної інвентаризації від 19.03.2024 за №БЦ2967/1 (а.с.88, 90).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 69 років померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить наявна у матеріалах справи копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 24.11.2022 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.11).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є її діти та сторони у справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями свідоцтв про народження та про укладення шлюбу (а.с.18-20).

З матеріалів спадкової справи №05/2023, яка заведена після смерті ОСОБА_3 , встановлено, що її донька - ОСОБА_1 27.03.2023 подала до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. заяву про прийняття спадщини після смерті матері (а.с.69).

При цьому, з матеріалів спадкової справи та витягу зі Спадкового реєстру убачається, що відповідач або ж будь-які інші можливі спадкоємці, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 не зверталися.

Відсутні також відомості про складення ОСОБА_3 за час свого життя заповіту, що підтверджується інформаційними довідками №71937944 та №71927975 від 27.03.2023, виготовлених зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) (а.с.85, 86).

15.04.2023 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Мамай І.В. із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с.91).

Однак, постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. від 15.04.2023 позивачу було відмовлено у видачі таких свідоцтв на все спадкове майно після померлої ОСОБА_3 у зв`язку із наявністю у матеріалах спадкової справи ще одного спадкоємця першої черги, який був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем на момент смерті та вважається таким, що прийняв спадщину.

За змістом указаної постанови убачається, що приватним нотаріусом в ході розгляду вказаної вище заяви ОСОБА_1 та під час перевірки кола спадкоємців було встановлено, що на момент смерті разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_3 , окрім її дочки ОСОБА_1 також був зареєстрований її син ОСОБА_2 (а.с.132).

Так, відповідно до наявної у матеріалах справи копії витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 27.03.2023 за №90956796 убачається, що за вищевказаною адресою разом з померлою ОСОБА_3 станом на момент її смерті та відкриття спадщини були зареєстровані сторони по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.81).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 показали суду, що вони є сусідами померлої ОСОБА_3 , яка спочатку проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , зі своїм чоловіком, а після його смерті залишилася проживати сама, а її донька - ОСОБА_1 постійно до неї навідувалася та допомагала їй. Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що бачили відповідача у вищезгаданій квартирі близько 20 років тому та, зі слів померлої ОСОБА_3 , їм відомо, що той виїхав на постійне місце проживання до російської федерації.

Свідок ОСОБА_6 за час свого проживання по сусідству жодного разу ОСОБА_2 не бачив та нічого від ОСОБА_3 про нього також не чув.

Відповідно до складеного ЖЕД-10 акту про непроживання особи від 15.12.2023 року сусіди позивача і померлої засвідчили, що відповідач не проживає за вищевказаною адресою з 2011 року (а.с.46).

На підтвердження факту виїзду відповідача на постійне місце проживання закордон, позивач надала суду копії його паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, де зроблені відмітки про реєстрацію шлюбу на території російської федерації, про перетин кордону до вказаної країни, а також про тимчасове право проживання у ній (а.с. 37-39,41-44).

Також, у матеріалах справи наявна копія нотаріально засвідченої заяви померлої ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , де останні, як батьки ОСОБА_2 , дали згоду на зняття з реєстрації останнього за адресою: АДРЕСА_3 , та виїзд за кордон (а.с.45).

Згідно наданої на запит суду письмової відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 02.09.2024 за №19-60011/18/24-Вих, Центр повідомив, що відомості щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином ОСОБА_2 в період з 08.11.2017 року по 02.09.2024 року в Базі даних не виявлено. При цьому, акцентовано увагу суду на тому, що згідно установленого порядку інформація про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території зберігається протягом 10 років з дня її внесення. Зберігання в Базі даних інформації з персональними даними осіб впродовж 10 років здійснюється з 08.11.2017 року.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач посилалась на те, що у неї, як єдиного спадкоємця першої черги, який прийняв спадщину після ОСОБА_3 , виникли труднощі в оформленні права власності на спадкове майно. А саме, через реєстрацію місця проживання відповідача за адресою, де була зареєстрована їхня матір станом на день смерті, але фактичне непроживання ОСОБА_2 з останньою майже 20 років, приватним нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після матері ОСОБА_3 .

Так, статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі №355/832/17 (провадження №61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі №191/1808/19 (провадження №61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19 (провадження №61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі №937/10434/19 (провадження №61-3620св21).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

З матеріалів спадкової справи убачається, що у встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття відповідач ОСОБА_2 не звертався. Спадкову справу заведено 27.03.2023року на підставі заяви про прийняття спадщини позивача ОСОБА_1 .

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

За змістом підпунктів 3.19 та 3.20 пункту 3 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Судом установлено, що на день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , як позивач ОСОБА_1 , так і відповідач ОСОБА_2 були зареєстровані за місцем реєстрації та фактичного проживання спадкодавця за адресою: АДРЕСА_3 .

Водночас, наявні у матеріалах справи докази вказують на відсутність факту проживання ОСОБА_2 за вищевказаною адресою, що у свою чергу підтверджується показами свідків та складеним актом житлово-експлуатаційної контори.

Отже, оскільки відповідач ОСОБА_2 в квартирі за вказаною адресою був зареєстрований, проте не проживав на момент смерті спадкодавця, а сама по собі реєстрація місця проживання не може уважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому ОСОБА_2 не може уважатися таким, що своєчасно прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті їхньої із позивачем матері.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Як було зазначено вище, відповідно до наданих суду копій матеріалів справи, а також витягів зі спадкового реєстру, відповідач ОСОБА_2 , будучи спадкоємцем першої черги після померлої матері ОСОБА_3 , із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса у встановлені законом порядку і строки не звертався, звернулася лише його сестра та позивач по справі - ОСОБА_1 .

У свою чергу, за змістом поданої ОСОБА_1 позовної заяви, остання вказувала, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, та просила суд захистити її порушене право на спадкування шляхом встановлення факту непроживання відповідача разом з їхньої матір`ю ОСОБА_3 на момент її смерті, та факту того, що позивач являється єдиним спадкоємцем першої черги, яка у встановленому порядку прийняла спадщину після спадкодавця, а також шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що не прийняв спадщину після їхньої матері.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Як було зазначено вище, у підпункті 3.19 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження №61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі №127/23627/20 (провадження №61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі №233/4580/20 (провадження №61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі №450/3258/17 (провадження №61-13688св21).

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предметом позову ОСОБА_1 визначила вимоги про встановлення факту непроживання ОСОБА_2 із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання його таким, що не прийняв спадщину після смерті їхньої матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також встановлення факту прийняття позивачем, як єдиним спадкоємцем першої черги за законом, спадщини після спадкодавця у встановленому законом порядку.

Отже вимоги позовної заяви стосуються спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 . Із заявою про прийняття спадщини звернулась до нотаріуса її дочка - позивач у справі - ОСОБА_1 .

Однак, виходячи зі змісту позову, позивач фактично намагається довести те, що лише вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті своєї матері.

Тобто, у даному випадку наявний спір про право на спадщину, проте вимоги про захист порушеного права на всю спадщину не заявлено.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для застосування обраного позивачем способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких порушених прав та інтересів позивача.

Встановлення певного факту без вирішення вимоги про право не має наслідком захист права.

Схожі висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 09 квітня 2019 року у справі № 148/2087/17 (провадження № 61-46481св), від 30 березня 2022 року у справі № 567/995/19 (провадження № 61-12568св20).

Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2023 року у справі №463/6829/21-ц, у спадкодавця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України «Захист права власності».

Отже, належним та ефективним способом захисту, який відповідатиме закону та сприятиме відновленню прав позивача є пред`явлення позову до відповідача про визнання права власності на спадкове майно.

З огляду на викладене та відсутності пред`явлення позивачем позовних вимог до відповідача саме про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті їхньої матері, у задоволенні позову ОСОБА_1 має бути відмовлено, у зв`язку із застосуванням позивачкою способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України, так як не призведе до позитивних наслідків відновлення порушеного права позивача, як спадкоємця першої черги за законом.

Оскільки, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати, на підставі статті 141 ЦПК України, розподілу між сторонами не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 235, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина Володимирівна, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання особи такою, що не прийняла спадщину у встановленому законом порядку - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.О. Митрофанова