Березівський районний суд Одеської області
12.12.2024
Справа № 494/1117/24
Провадження № 2/494/447/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.12.2024 року Березівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панчишина А.Ю..,

за участю секретаря судового засідання Станілевич А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Березівка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації, -

В С Т А Н О В И В:

До Березівського районного суду Одеської області звернувся ОСОБА_1 з позовними вимогами до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , просив визнати недостовірною інформацію, що порушує його права та законні інтереси, зобов`язати спростувати відповідну інформацію.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що позивач та відповідач ОСОБА_3 , проживають в одному під`їзді на першому поверсі за адресою АДРЕСА_1 , позивач проживає у квартирі АДРЕСА_2 , а відповідач ОСОБА_3 , у квартирі АДРЕСА_3 .

14 квітня 2024 року, позивач почув шум у під`їзді, вийшов зі своєї квартири та побачив, як ОСОБА_3 , ловила котів, які бігали по сходах, позивач запитав ОСОБА_3 , як довго вона буде ловити котів, оскільки вона заважає відпочивати. Реакція ОСОБА_3 , була дуже бурхливою, вона почала кричати, ображати та проклинати позивача та інших мешканців будинку. Далі ОСОБА_3 сказала позивачеві, що зробить його зіркою соціальної мережі Facebook та викликала поліцію.

23.04.2024 року за вихідним № 62/с 104, начальником Березівського районного відділу поліції було направлено відповідь, що під час проведення перевірки за зверненням ОСОБА_3 в діях позивача не було виявлено правопорушень за подіями 11.04.2024 року.

Через декілька днів позивача повідомили родичі, що у групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться у соціальній мережі Facebook, користувачем під ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_2 », здійснено публікацію якою позивача звинувачують у знущаннях над тваринами, в якій, окрім іншого, було оприлюднено особисті дані позивача, а саме: прізвище, ім`я адресу проживання, його фото та текст наступного змісту:

«ПРОШУ ВАШОЇ УВАГИ !!!

Що це коїться друзі, ОСОБА_5 у ваиищу місті Березівка Одеської обл.? ОСОБА_6 таке може бути на сьогодні? Сусід не дозволяє жіночці зайти до своєї оселі з котиком! Бо він не навидить котів! Вбив вже трьох камнем у дворі, щоб не підходили до його машини, бо він здобне собі під вікнами стоянку.

В той час, як наші воїни захищають нашу рідну землю, та ще й рятують тваринок, оцей чолов`яга ОСОБА_7 АДРЕСА_4 не дає спокою сусідці ОСОБА_8 і погрожує вбити її разом з її улюбленцями котиками!

Не впускає її в під`їзд, залякує, доводить її до істерики!!!

Котики в неї всі стерилізовані, оброблені, чистенькі і не пачкають під`їзд.

Не має місце на сьогодні такому бути!

Тим паче закон про відповідальність за скоєний злочин із твариною».

Під текстом було розміщено фото позивача, на що він не давав дозволу або згоди. 23 квітня 2024 позивач звернувся до Березівського районного відділу поліції із заявою, відносно неправомірних дій ОСОБА_9 , щодо розміщення фото позивача у соціальній мережі Facebook. 29 квітня 2024 було отримано відповідь, що відносини між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 , відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є соціально-правовими та рекомендовано вирішувати питання у судовому порядку.

Позивач стверджує, що інформація, яку було висвітлено у публікації не відповідає дійсності, тобто є недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, він ніколи не знущався з тварин, тим більше не вбивав їх, його, ніколи не притягували до відповідальності за вчинення відповідного правопорушення. Відповідачка, ОСОБА_3 , не зверталася з відповідними заявами до органів поліції.

Публікацію було прочитано іншими користувачами Інтернет Facebоок, серед яких є жителі м. Березівка та Бсрезівського району, серед яких є знайомі, друзі та родичі позивача. Ця обставина негативно вплинула на позивача, що виявилась в його моральних стражданнях, пригніченим станом, поганим самопочуттям, хвилюванням. Відповідачами було здійснено протиправні дії щодо позивача, які полягають у поширенні недостовірної інформації щодо нього, оскільки недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдивою, тобто містить відомості, про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Виходячи з вищевикладеного позивач вважає, що наявні обставини поширення недостовірної інформації про нього відповідачем 1 та її оприлюднення на сторінці Facebook відповідачем 2 та наявні підстави вважати її такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, На думку позивача, в даному випадку, в діях відповідачів наявні усі обов`язкові ознаки правопорушення юридичного складу. Також вважає, що негативна інформація відносно позивача, яку було передано відповідачем 1 та оприлюднена відповідачем 2 у Інтернет мережі на сторінці Facebook, була доведена до великого кола осіб, яка не є фактичним твердженням та підлягає спростуванню, оскільки не відповідає дійсності, принижує честь і гідність позивача, впливає на зниження цінності особи позивача в очах оточуючих, в очах суспільства.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність інформацію, передану ОСОБА_3 та поширеною ОСОБА_4 в мережі Facebook, зобов`язати ОСОБА_4 протягом 10 днів з дня набрання чинності рішення суду спростувати недостовірну інформацію шляхом її видалення та опублікування спростування, що така є недостовірною та не відповідає дійсності.

Відповідні обставили слугували підставою звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2024 року справу передано до розгляду судді Панчишину А.Ю.

В судовому засіданні позивач та його представник, адвокат Гаврилович І.П., підтримали позовні вимоги на підставах зазначених у позовній заяві, просили вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлення про судовий розгляд. Надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила наступне. Позивачем не вказана дата публікації, яка його обурює та не наведено лінк, за яким можна перейти, перевірити наявність публікації та дослідити зміст.

Відповідачка ОСОБА_4 стверджує, що у неї є доступ до соціальної мережі Facebook під ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_2 », вона веде свою сторінку у соціальній мережі. Однак, вона не розміщувала пост з оприлюдненням фотографії та адреси позивача образливого змісту в соціальній мережі Facebook в публічній групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », ні в будь - якій іншій групі. Вважає, що додаток до позовної заяви №5 «копія оприлюдненої інформації» та скріншоти з її сторінки у соціальній мережі Facebook не відповідають вимогам ЦПК України та не можуть бути прийняти судом як належні, достовірні, допустимі докази того, що нею було оприлюднено інформацію про позивача.

Покликається на правову позицію Верховного суду, викладену в постанові від 19 січня 2021 року у справі № 922/51/20, згідно якої суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Відповідно до Постанови ВС від 21 березня 2019 року у справі № 568/879/17, з урахуванням вимог ст.ст.77-80, 100 ЦПК України, додаток № 5 до позовної заяви «копія оприлюдненої інформації» та знімки екрану монітора - скріншоти зі сторінки відповідача 2 надані до позовної заяви на паперових носіях, не можуть вважатись належними, допустимими, достовірними доказами, які достатні у своїй сукупності для задоволення позовних вимог. Отже, з урахуванням наведеного, відповідач ОСОБА_4 вважає цілком логічним висновок про необгрунтованість та недоведеність позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила позовні вимоги, у письмових поясненнях її представника ОСОБА_10 зазначено наступне.

Позивачем не надано жодних доказів розміщення відповідачем ОСОБА_3 недостовірної інформації в соціальній мережі «Фейсбук», про спростування якої він просить. Навіть якщо припустити, що відповідач 1 надала відповідачу 2 інформацію, яку вона начебто розмістила на своїй сторінці Facebook у групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » достовірність якої не має можливості перевірити, так як, даний контент є недоступним.

Так, відповідач 2, яка висловлює начебто в розміщеній нею інформації не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їхню правдивість, оскільки це є порушення свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За своїм характером судження відповідача ОСОБА_3 є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки й напряму, що пов`язано з такими психологічними станом - як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захист права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позивних вимог.

Заслухавши пояснення позивача його представника, відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 20 книги другої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, до позовної заяви позивачем додано копію (роздруківку скріншоту) тексту наступного змісту:

«ПРОШУ ВАШОЇ УВАГИ !!!

Що це коїться друзі, Березівчани у вашому місті Березівка Одеської обл.? Хіба таке може бути на сьогодні? Сусід не дозволяє жіночці зайти до своєї оселі з котиком! Бо він не навидить котів! Вбив вже трьох камнем у дворі, щоб не підходили до його машини, бо він здобне собі під вікнами стоянку.

В той час, як наші воїни захищають нашу рідну землю, та ще й рятують тваринок, оцей чолов`яга АДРЕСА_4 не дає спокою сусідці ОСОБА_8 і погрожує вбити її разом з її улюбленцями котиками!

Не впускає її в під`їзд, залякує, доводить її до істерики!!!

Котики в неї всі стерилізовані, оброблені, чистенькі і не пачкають під`їзд.

Не має місце на сьогодні такому бути!

Тим паче закон про відповідальність за скоєний злочин із твариною».

Дослідивши копію вищенаведеного тексту публікації суд вважає, що твердження позивача про те, що, вказаний текст був наданий відповідачем 1 ( ОСОБА_3 ) та розміщений відповідачем 2 ( ОСОБА_4 ) на власній сторінці у соціальній мережі Фейсбук під ім`ям « ІНФОРМАЦІЯ_2 », не підтверджується матеріалами справи, оскільки:

- з наданої в додатках до позову копії публікації не можливо зробити висновок, що це копія сторінки соціальної мережі Фейсбук (відсутні будь-які ознаки, які б ідентифікували зовнішній вигляд вказаної соціальної мережі, її назву тощо);

- не можливо зробити висновок, що це копія з власної сторінки відповідача ОСОБА_4 у соціальній мережі Фейсбук чи будь-якої іншої особи (відсутні будь-які ідентифікаційні ознаки індивідуальної сторінки (акаунту) особи у ОСОБА_11 , а саме: немає фотографії особи-власника сторінки; дати народження; місця проживання; назви соціальної мережі тощо);

- не можливо зробити висновок, коли саме публікація була зроблена;

- вбачається, що надана позивачем копія публікації є роздруківкою скріншоту з невстановленого Інтернет чату, тому це спростовує твердження позивача, що надана копія публікації є власною (індивідуальною) сторінкою в соціальній мережі відповідача ОСОБА_4 .

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, ні в позові, ні в додатках до позову, не зазначив жодного посилання (ідентифікатора) на власну сторінку відповідача ОСОБА_4 в соціальній мережі Фесбук за допомогою якого можна б було перейти (в електронному вигляді) на сторінку відповідача, ідентифікувати особу, що зареєстрована у Фейсбук, та пересвідчитися у наявності чи відсутності інформації на власній сторінці відповідача ОСОБА_4 у ОСОБА_11 , яка зазначається позивачем такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію останнього.

Згідно позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі №161/79/18, тягар доведення належить саме позивачу.

Отже, позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав жодних належних і допустимих доказів:

- фіксації в мережі «Фейсбук» контенту (розміщеної інформації, яку позивач зазначає як таку, що принижує честь, гідність та ділову репутацію);

- надання відповідачкою ОСОБА_3 відповідачці ОСОБА_4 інформації та фото позивача для публікації на сайті останньої;

- про приналежність вказаного контенту власній сторінці відповідачу ОСОБА_4 у соціальній мережі «Фейсбук».

Зокрема, таким доказом могла б бути довідка про приналежність та висновок про фіксацію контенту виданих Центром компетенції адресного простору мережі інтернет (WEBFIX). В постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.02.2020 у справі №742/3812/18 викладена позиція стосовно того, що довідка про встановлення власника веб-сайту є належним і допустимим доказом у справі, оскільки Центр компетенції адресного простору уповноважений надавати інформацію про власника веб-сайту на підставі свідоцтва про акредитацію, виданого відповідно до закону.

Також судом не береться до уваги надана в додатках до позовної заяви копія відповіді Березівського РВП ГУНП в Одеській області адресована позивачу стосовно наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 цивільно-правових відносин по факту звернення ОСОБА_1 в правоохоронні органи з приводу неправомірних дій сусідки ОСОБА_3 (відповідача 1), яка розмістила фото у мережі Інтернет на сайті «Щінячий патруль», оскільки такий документ не несе інформації, щоб підтверджувала позицію позивача.

Судом також враховано, що мережа «Фейсбук» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок. Оскільки, інтернет-мережа «Фейсбук» при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи.

Відповідно до ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч.1 ст.28, ч.4 ст. 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19).

Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Суд вважає, що позивачем не доведено, що саме відповідачкою ОСОБА_3 надано, а відповідачкою ОСОБА_4 на власній сторінці у мережі «Фейсбук» поширено інформацію, яка на думку позивача, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, як і те, що така інформація взагалі була поширена у мережі «Фейсбук» і сам факт існування тексту такої публікації.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 рік) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантованих пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 статті 10 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.

Посилаючись на те, що суд прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, позовні вимоги про спростування недостовірної інформації шляхом її видалення та опублікування спростування, які є похідними від вищезазначених вимог, задоволенню також не підлягають.

З огляду на норми матеріального права та встановленні обставини справи суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову у зв`язку з його необґрунтованістю та не доведеністю.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то підстави для стягнення з відповідачів судового збору, відсутні.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 277, 297, 299 ЦК України, ст.ст. 75-78,83, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний тест судового рішення виготовлено 17.12.2024 року.

Суддя Панчишин А.Ю.