Єдиний унікальний номер: 379/591/24
Провадження № 2/379/252/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року м. Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді - Разгуляєвої О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Мовчан М.С.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Заєць Володимир Миколайович, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

У С Т А Н О В И В:

31.05.2024 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 19.08.2022 року вона уклала зі своєю донькою ОСОБА_2 договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Заєць В.М. за реєстровим № 2084. Відповідно до умов цього договору позивачка подарувала відповідачці, належний їй житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка вважає, що даний договір є недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 229 ЦК України, так як вчинений внаслідок помилки. Позивачка вказує, що вона є людиною похилого віку, інвалідом 2 групи, на момент укладання договору мала вік 82 роки. Вона має незадовільний стан здоров`я, страждає на серцево-судинні захворювання та інші захворювання, пересувається на візку, потребує лікування та постійного стороннього догляду. Відповідачка є її дочкою і постійно проживає в м. Червонограді Львівської області. До початку повномасштабного військового вторгнення росії на територію України донька мала змогу приїздити до неї та надавати необхідну допомогу. На початку липня 2022 року відповідачка забрала її проживати до себе. Перебуваючи в м. Червонограді позивачка зрозуміла, що за віком та станом здоров`я потребує постійної допомоги, та під тиском доньки вирішила переоформити право власності на будинок на відповідачку взамін того, що вона буде доглядати останню та допомагати їй. Відповідачка з цим погодилася та пообіцяла забезпечити її необхідним доглядом, лікуванням та потрібною їй допомогою. Відтак, укладаючи договір дарування будинку з відповідачкою, вона мала на увазі договір довічного утримання, бо неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Крім того, як зазначає позивачка, на час укладення цього правочину вона хворіла, у зв`язку з чим не могла правильно трактувати суть вчиненого правочину. Після укладення договору дарування вона, із середини квітня 2023 року, продовжує проживати та залишається зареєстрованою у спірному будинку, сплачує комунальні платежі, передача будинку фактично не відбулася, будь-якого іншого житла у неї немає, в силу свого похилого віку та за станом здоров`я вона постійно потребує стороннього догляду та допомоги. Позивачка вважає, що оспорюваний договір дарування від 19.08.2022 року порушив її права, оскільки на даний час вона залишилася і без догляду, і без свого будинку, а тому просила суд визнати договір дарування будинку, укладений 19.08.2022 року між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Заєць В.М., зареєстрований в реєстрі за № 2084, недійсним правочином застосувавши наслідки недійсності правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачкою та повернути житловий будинок у її власність.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2024 головуючим суддею визначено суддю Музиченко О.О..

Ухвалою суду від 16.07.2024 провадження у даній справі відкрито.

Відповідно до зборів суддів Таращанського районного суду Київської області від 21.10.2024 прийнято рішення щодо повторного автоматизованого розподілу судових справ судді Музиченко О.О., що стало підставою для винесення керівником апарату суду Розпорядження № 24 від 22.10.2024 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2024 року, головуючим суддею у вказаній справі визначеного суддю Разгуляєву О.В..

Ухвалою суду від 25.10.2024 прийнято цю справу до свого провадження та призначено підготовче засідання на 21.11.2024.

21.11.2024 суд постановив ухвалу, якою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 09.12.2024.

В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву ОСОБА_1 поданий 13.09.2024 відповідачкою ОСОБА_2 з підтвердженням направлення їх копій учасникам справи, який мотивований тим, що дійсно 19.08.2022 року між нею та її матір`ю ОСОБА_1 було укладено договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Заєць В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2084. При укладенні даного договору нотаріус роз`яснив позивачці всі деталі, умови, наслідки такого правочину. Позивачка має фізичні хвороби, проте, не має психічних хвороб, ясно мислить і добре розуміє значення своїх дій. Ніякого тиску ніхто на позивачку не чинив. Більше того, матір хотіла подарувати їй цей житловий будинок ще у січні, коли дарувала земельні ділянки. Проживаючи деякий час разом із матір`ю в м. Червонограді Львівської області, остання таємно від неї викрала оригінали її документів щодо подарованого їй матір`ю житлового будинку та земельних ділянок. Те, що вдома відсутні оригінали договорів дарування та витягів вона виявила нещодавно. Наразі їй невідомо де знаходяться оригінали договору та витягу про реєстрацію, які стали предметом позову, але ймовірно - у позивачки. Матір особисто підписувала всі договори, розуміла значення своїх дій, а тому дані договори є дійсними. За таких, обставин позов є безпідставним, надуманим, зазначені позивачкою обставини не відповідають дійсності та не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому з цих підстав просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Водночас зазначила, що у разі, якщо при розгляді справи у суді, вона потребуватиме правничої допомоги і її інтереси буде представляти адвокат, вона очікує понести витрати на правничу допомогу орієнтовно у розмірі 30000 грн.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 повністю підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Додатково суду пояснила, що під час перебування у дочки ОСОБА_2 , остання її била, душила, тому змушена була підписати договір. Позивачка боялась, тому до поліції не зверталась. Коли до дочки додому приїхав нотаріус, він пояснив, що буде укладатися договір дарування на хату, позивачка самостійно його підписала. Під час укладення договору, ніхто до неї силу не застосовував та не залякував. Зазначений договір забрала дочка і вона його не бачила. Тілько коли поверталась додому в липні 2023 року дочка віддала їй договір.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належно. У своєму відзиві, поданому 13.09.2024, просила розглядати справу без її участі, оскільки вона працює та проживає у Львівській області.

Приватний нотаріус Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Заєць В.М. у судове засідання також не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належно. 15.11.2024 до суду надійшло від третьої особи клопотання у якому він просив слухати вищезазначену справу без його участі та ухвалити рішення згідно чинного законодавства України.

За положенням частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Згідно з п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Оскільки відповідачка ОСОБА_2 та третя особа Приватний нотаріус Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Заєць В.М. належно повідомлені про дату, час і місце цього судового засідання, в судове засідання не з`явились, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, водночас матеріали справи містять клопотання про розгляд справи без їхньої участі, - судом було ухвалено здійснювати розгляд справи за відсутності цих учасників.

Суд, заслухавши позивачку, перевіривши викладені у заявах по суті обставини, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, встановив наступні фактичні обставини та визначив зміст спірних правовідносин.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

За змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 08.06.2022 у справі № 1303/1459/12).

Судом встановлено, що 19 серпня 2022 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , було укладено Договір дарування житлового будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Заєць Володимиром Миколайовичем та зареєстрований в реєстрі за № 2084 (а.с.7-10) (далі Договір), згідно з п 1.1. якого, позивачка (дарувальник) зобов`язалася безоплатно передати, а відповідачка (обдаровуваний) зобов`язалася прийняти житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що належать Дарувальнику на праві власності і знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.7).

Відповідно до п.1.2. Договору, житловий будинок - саманний, 1964 року побудови. Загальна площа будинку становить 62,0 кв.м., в тому числі житлова - 37,4 кв.м.. До будинку належать: сарай з прибудовою - Б, сарай з прибудовою - В, погріб - Г, погріб - Д, вбиральня - Ж, огорожа - 1,2, колодязь - 3.

Житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами розташовані на земельній ділянці площею 0,25 га. Земельна ділянка не обтяжена сервітутом в користь третіх осіб та не встановлено правове обмеження на її використання, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-022, який створено 11 серпня 2022 року за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру. Земельна ділянка не приватизована, кадастровий номер земельної ділянки - :01:001:0063.

Згідно з п.1.3. Договору, житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами належить Дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 16 січня 2019 року за реєстровим № 45 приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу Київської області Овраменко Л.В., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з 16 січня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 244.

За змістом п.4.1. Договору, кожна Сторона зобов`язується виконувати свої обов`язки, покладені на неї цим договором, належним чином та сприяти іншій Стороні у виконанні її обов`язків.

Предмет договору оглянутий Обдаровуваним особисто до підписання цього договору. Істотних недоліків, які перешкоджали б його використанню за призначенням, під час огляду не виявлено (п.4.2. Договору).

Відповідно до п.4.3. Договору, Обдаровуваний зобов`язаний прийняти Предмет договору відповідно до умов цього договору.

Сторонам роз`яснено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в три роки (п.5.3. Договору).

Відповідно до п.7.1. Договору, сторонам роз`яснено зміст статей 182 [Державна реєстрація прав на нерухомість], 203 [Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину], 190 [Поняття майна], 210 [Державна реєстрація правочину], 213 [Тлумачення змісту правочину], 215-236 [Недійсність правочину та правові наслідки вчинення правочину], 319 [Здійснення права власності], пункту 4 статті 334 [Момент набуття права власності за договором], 355-369 [Право спільної власності], 626-637 [Поняття та умови договору], 638-640 [Укладення, форма та момент укладення договору], 651-654 [Підстави, правові наслідки та форма зміни або розірвання договору], 717-728 [Договір дарування, його предмет, форма, сторони договору, обов`язки, права Дарувальника та Обдаровуваного, тощо] Цивільного кодексу України.

За змістом п.7.2. Договору, сторонам роз`яснено зміст статей 57 [Майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка], 61 [Об`єкти права спільної сумісної власності], 65 [Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя], 74 [Право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою] Сімейного кодексу України.

Відповідно до п.7.3. Договору, сторонам роз`яснено зміст статті 167, 174 Податкового кодексу України та ст. 4 ЗУ «Про санкції».

Факт відсутності застосування санкцій, передбачених статтею 4 Закону України «Про санкції», рішення про застосування яких прийняте Радою національної безпеки і оборони України та введено в дію указом Президента України, перевірено.

У п.7.4. Договору, сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угод.

Дарувальнику та Обдаровуваному усі вищевказані статті зрозумілі, нез`ясованих і незрозумілих питань немає (п.7.5. Договору).

Цей договір складений і підписаний у двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Заєць М.В., інший, викладений на спеціальних бланках нотаріальних документів, видається Обдаровуваному (п.7.6. Договору).

Сторони підтверджують, що підписуючи цей договір, вони дійшли згоди по всіх істотних умовах договору, в тому числі ціни договору, порядку розрахунків, тощо та отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно договору, що укладається. Ніяких доповнень і змін до викладених умов цього договору не мають. У присутності нотаріуса заявили, що вони не позбавлені дієздатності, під опікою і піклуванням не перебувають, не страждають захворюваннями, що перешкоджають усвідомити суть цього договору, а також відсутні будь-які обставини, що змушують здійснити дану операцію на вкрай невигідних для себе умовах. Договір, що укладається відповідає дійсним намірам кожної із сторін, заперечення щодо кожної з умов договору відсутні. Кожна із сторін однаково розуміє значення, умови договору та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін (а.с.9, 10).

Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Заєць Володимиром Миколайовичем.

Договір підписано сторонами у його присутності. Особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також повноваження представника та належність ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, перевірено.

У зв`язку з похилим віком та станом здоров`я ОСОБА_1 та на її прохання, договір посвідчено за місцем її перебування в АДРЕСА_2 (а.с.10).

Право власності на зазначений будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 19.08.2022 № 307834585 (а.с.11).

Судом також установлено, що позивачка ОСОБА_1 перебуває на обліку у відділі обслуговування громадян № 4 (сервісний центр) управляння обслуговування громадян ГУ ПФУ у Київській області і отримує пенсію за віком та має другу групу інвалідності (труд каліцтво/профзахворювання) з 09.03.1995 року, що вбачається з довідки № 201/102-26 від 27.05.2024, копії посвідчення серії НОМЕР_1 , копії витягу із акту огляду у МСЕК серії МСЕ № 037467 (а.с.12, 13, 34).

Крім того судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 якій на момент укладення Договору було 81 рік, з 04.12.1984 року зареєстрована та проживає по даний час в будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6); являється абонентом за договорами про надання послуг з газопостачання та постачання електричної енергії за вказаною адресою, що укладені між нею та ТОВ «ГК «Нафтогаз України»», ТОВ «Газорозподільні мережі України» і ТОВ «Київська обласна ЕК», та не має заборгованості за сплати комунальних послуг (а.с.15, 16).

20.12.2022 позивачка зверталася до лікаря з приводу скарг на серцебиття, артеріальний тиск 160 та головні болі (діагноз: дифузний атеросклероз), що вбачається з копії медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 (а.с.14).

Інших доказів матеріали справи не містять.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

На відміну від договору дарування за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мала на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17).

Верховний Суд неодноразово зауважував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути достатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути опосередкованими доказами наявності такої помилки (постанови Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 листопада 2023 року у справі № 308/8309/22, від 17 квітня 2024 року у справі № 564/1067/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20, від 23 травня 2024 року у справі № 501/3591/21.

Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації (Постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 травня 2023 року у справі № 522/9246/19, від 02 серпня 2023 року у справі № 138/246/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20, від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Позивачка обґрунтовуючи вимоги посилається на те, що вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: на момент укладення правочину не мала наміру укладати договір дарування, який було укладено замість договору довічного утримання, помилилася стосовно правової природи правочину, прав і обов`язків сторін, оскільки потребувала стороннього догляду та допомоги.

Суд зауважує, що жодна із умов укладеного договору не передбачала наявність у обдаровуваного будь-якого обов`язку перед дарувальником. Більш того, з вимогами про недійсність договору дарування ОСОБА_1 звернулася майже через два роки після його укладення.

Однак, до суду не надано належних та допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , мали намір укласти договір довічного утримання, та вони досягли згоди щодо істотних умов договору довічного утримання.

З наданих позивачкою доказів вбачається, що вона перебуває на обліку у відділі обслуговування громадян № 4 (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Київській області і отримує пенсію за віком та має другу групу інвалідності (труд каліцтво/профзахворювання) з 09.03.1995 року; 20.12.2022 позивачка зверталася до лікаря з приводу скарг на серцебиття, артеріальний тиск 160 та головні болі.

Доказів того, що позивачка є отримувачем соціальних послуг відповідно до Закону України «Про соціальні послуги» та щодо незадовільного її стану здоров`я суду не надано.

Також, не знайшли підтвердження доводи позивачки, що вона за своїм віком не правильно сприймала факти та обставини укладення оспорюваного правочину, адже в судовому засіданні позивачка на запитання надала відповідь, що сама підписала договір дарування, а матеріали справи не містять даних про те, що вік (81 роки на день укладення договору) або стан здоров`я позивача викликали необхідність укладення саме договору довічного утримання, а не дарування.

Позивачкою не надано доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину вона була нездатна усвідомити зміст укладеного договору, який їй було роз`яснено нотаріусом.

Твердження позивачки, що житловий будинок є єдиним її житлом, що є доказом відсутності її волі на укладення саме договору дарування, та відповідачка може перешкоджати їй у праві користування майном, суд оцінює критично, адже до суду не надано жодних доказів щодо порушення житлових прав ОСОБА_1 , вона зареєстрована у спірному будинку, сплачує комунальні послуги та не позбавлена права в подальшому проживати у даному житловому приміщенні, крім того, в судовому засіданні не встановлено обставин, що відповідачка чинить перешкоди позивачці у можливості користування будинком та вчиняє протиправні дії, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача.

Щодо очікування позивачки на утримання від відповідачки слід зазначити, що остання зареєстрована та проживає у м. Червонограді Львівської області, що було відомо позивачці ОСОБА_1 , тому з об`єктивних причин вона не мала можливості надавати утримання та щоденний догляд останній.

Суд зазначає, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків у результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваних правочинів (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 24.05.2023 у справі справа № 337/5653/19).

Також, судом враховується правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 06.10.2021 у справі № 447/2297/19, згідно якої Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Судом встановлено, до укладення договору нотаріусом позивачку було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачкою. Сторони укладеного договору дарування ствердили, що цей договір не має характеру мниної та удаваної угод. У присутності нотаріуса заявили, що вони не позбавлені дієздатності, під опікою і піклуванням не перебувають, не страждають захворюваннями, що перешкоджають усвідомити суть цього договору, а також відсутні будь-які обставини, що змушують здійснити дану операцію на вкрай невигідних для себе умовах.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд висновує, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачкою не доведено належними, допустимими та достатніми доказами обставини щодо відсутності її волі під час укладення договору дарування, зокрема неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору вона помилилася стосовно його правової природи та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, адже, укладаючи вказаний договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення, а змінила свій намір щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час його укладення.

Крім того, суд критично ставиться до пояснень позивачки в судовому засіданні, щодо застосуванyя до неї фізичного чи психічного тиску, зі сторони відповідачки, оскільки в підтвердження не надано жодного доказу та судом не встановлено.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 11, 203, 204, 215, 217, 229 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 82, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Заєць Володимир Миколайович, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 19.12.2024.

Головуючий:О. В. Разгуляєва