Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9618/24
Номер провадження 2/711/3307/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2024 року суддя Придніпровського районного суду міста Черкаси Демчик Р.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго», Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкасиенергозбут», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про порушення прав споживача та безпідставне відключення електроенергії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ПАТ «Черкасиобленерго», ТОВ «Черкасиенергозбут», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про порушення прав споживача та безпідставне відключення електроенергії.

Просить суд встановити факт порушення прав людини, громадянина та споживача юридичними особами ПАТ «Черкасиобленерго» та ТОВ «Черкасиергозбут» по кожному із зазначених вище пунктів, у відповідності до Конституції України та Закону України «Про захист прав споживачів»; признати незаконною дію ПАТ «Черкасиобленерго» з відключення житла людини в квартирі АДРЕСА_1 від життєзабезпечуючого ресурсу (електроенергії); стягнути з ТОВ «Черкасиергозбут» на її користь кошти, сплачені під примусом через незаконне безпідставне відключення житла від електрозабезпечення в сумі 2914,19 грн; стягнути з ПАТ «Черкасиобленерго» на її користь компенсацію моральної шкоди, яка була заподіяна протягом восьми місяців в сумі 10000 грн.

Вирішуючи питання про відкриття провадження за даною позовною заявою, вважаю, що вона не відповідає вимогам ст. 177 ЦПК України, а тому її належить залишити без руху, з наданням позивачу строку для усунення наявних недоліків.

Так, положенням ч.1 ст. 177 ЦПК України передбачено, що позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

До позовної заяви додано лише два примірника позовної заяви з додатками, а в позові позивачем зазначено, що копію примірника для третьої особи ОСОБА_2 вона не надає, оскільки це її мама і вони разом подають позов.

Разом з тим, положенням ЦПК України передбачений обов`язок позивача додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Відповідно до ч.4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», порядок звернення до суду за судовим захистом урегульовано ЦПК. Подання заяви до суду має відбуватись із дотриманням певних умов.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом. Однак, практика Європейського Суду з прав людини свідчить, що це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності позовних заяв.

У рішенні від 14грудня 2011року №19-рп/2011Конституційний Суд України встановив, що конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Так, Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Статтями 1,2 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

В позовній заяві позивач вказує на те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

У зв`язку з цим суд вважає вказати на наступне.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Із пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживачів повинна містити відомості, зокрема, про те, яке право споживача, передбачене саме Законом України «Про захист прав споживача», порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду.

Велика Палата Верховного Суду України у своїй постанові від 07.04.2020 року по справі 743/534/16-ц визначила, що за пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у значенні цього Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право захистити свої порушені права шляхом звернення до суду з позовною заявою про усунення недоліків товару; про заміну товару неналежної якості на аналогічний товар належної якості; про розірвання договору і відшкодування понесених збитків; про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної товаром неналежної якості.

Проте позивачем у позовній заяві жодним чином необґрунтовано позовні вимоги відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» не визначено, яке право як споживача порушено відповідно до ст. 21 Закону, не наведено доводів, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються цим Законом.

Жодних позовних вимог, що стосуються захисту прав споживача позивачем не заявлено. Предметом позову в даному випадку є визнання незаконними дій, та стягнення моральної та матеріальної шкоди, що не узгоджується із положеннями Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач не звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір».

Відтак, позивач повинна сплатити судовий збір у порядку та розмірі, визначених Законом України «Про судовий збір», або надати до суду документи, які підтверджують звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір, - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір,- фізичною особою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі, у тому числі з використанням електронного платіжного засобу або за допомогою платіжних пристроїв, в тому числі з використанням платіжних систем через мережу Інтернет у режимі реального часу.

За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2024 року становить 3028 грн.

Конвенція, Рекомендація № R (81)7 щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя, прийнята Комітетом Міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Водночас, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та практику ЄСПЛ, сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що вимога сплатити судовий збір сама по собі не обмежує право заявників на доступ до правосуддя. ЄСПЛ виходить із того, що судовий збір має бути «розумним», тобто таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Адже невиправдано великий його розмір, який не враховує фінансове положення заявників, а розраховується на основі певного відсотка від суми, що є предметом розгляду справи, може бути розцінений як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя (див., зокрема, пункти 6876 рішення у справі «Georgel and Georgeta Stoicescu v. Romania» від 26 липня 2011 року).

ЄСПЛ встановлює, чи був дотриманий баланс між інтересом держави у стягненні судового збору за розгляд заяви та правом заявника на доступ до правосуддя, зокрема правом представити свою позицію по суті та захистити інтереси в суді. Для того, щоб гарантувати такий справедливий баланс та зберегти безперебійне функціонування судової системи, суди мають можливість звільнити від судового збору тих заявників, які можуть довести свою погану фінансову ситуацію (пункт 111 рішення у справі «Shishkov v. Russia» від 20 лютого 2014 року).

За таких обставин з метою усунення недоліків заяви, позивачу необхідно сплатити суму судового збору, в розмірі, встановленому законом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (п. 59,60 рішення Суду від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95) вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявника на доступ до правосуддя, оскільки формування справедливих принципів оплати судового збору характеризує рівень доступності до правосуддя в країні.

Згідно ст. 185 ЦПК України позовна заява, подана без додержання вимог викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення без руху.

Керуючись ст. 133, 175, 177, 185 ЦПК України, -

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго», Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкасиенергозбут», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про порушення прав споживача та безпідставне відключення електроенергії залишити без руху.

Надати позивачу строк десять днів з дня отримання копії цієї ухвали для виправлення недоліків позовної заяви надати примірник позовної заяви для третьої особи та сплатити судовий збір за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі невиконання ухвали суду в зазначений строк заяву вважати неподаною та повернути позивачу зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя: Р. В. Демчик