ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8683/24 Справа № 199/739/24 Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з сімейних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому виклав вимоги про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024року позовні вимоги роз`єднано, виділено у самостійне провадження позовні вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовні вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя позивач обґрунтовував тим, що сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі було набуто у спільну сумісну власність наступне майно: квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , а також автомобіль марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Ураховуючи, що домовленості щодо поділу майна між подружжям не досягнуто, уточнивши позовні вимоги, позивач вимагав визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 , а іншу частину вказаної квартири залишити у власності ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_4 , а іншу частину вказаної квартири залишити у власності ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_2 , а іншу частину вказаної квартири залишити у власності ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; та стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошової компенсації половини вартості автомобіля марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на частину квартири АДРЕСА_4 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на частину квартири АДРЕСА_2 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості автомобіля марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 139 670,69грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_3 , відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_3 , та ухвалення в цій частині нового судового рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину квартири АДРЕСА_3 , а іншу частину вказаної квартири залишити у власності ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на зміст наданих письмових доказів у справі та не врахував, що квартира АДРЕСА_3 є відомчою, надавалась позивачу як співробітнику для забезпечення житлом його та його родини, і положення частини четвертої статті 57 СК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачали можливості віднесення приватизованого нерухомого майна до особистої власності будь-кого з подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечила проти задоволення апеляційної скарги позивача, просила її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що рішення суду оскаржене в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_3 , в іншій частині рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024року перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 30 серпня 2001року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.5, т.1).

18 січня 2007року між ОСОБА_3 , як продавцем, та відповідачем ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Криворотько В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1-95, за умовами якого відповідач придбала у продавця квартиру АДРЕСА_5 . У пункті 3 цього договору вказано, що покупець купує зазначену квартиру за згодою подружжя позивача ОСОБА_1 , заяву якого засвідчено нотаріально Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 18 січня 2007року (а.с.140, т.1).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2007року у справі № 2-2379/07, яке набрало законної сили 08 травня 2007року, визнано дійсним договір міни квартири АДРЕСА_5 на домоволодіння АДРЕСА_6 , укладений 19 лютого 2007року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . На підставі цього, в свою чергу, цим же рішенням суду визнано за відповідачем право власності на домоволодіння АДРЕСА_6 . Крім того, у цьому рішенні суд встановив, що згідно з технічним висновком про придатність індивідуального житлового будинку АДРЕСА_6 № 043/07 від 15 лютого 2007року вказане домоволодіння відповідає будівельним нормам та правилам, придатне до нормальної експлуатації (а.с.144-145, т.1).

30 травня 2007року між ЗАТ «Ізограф», як забудовником-інвестором, та відповідачем ОСОБА_2 , як замовником, укладено договір про інвестиційну діяльність, за умовами якого замовник зобов`язалась прийняти участь у будівництві багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_6 , шляхом безоплатного надання забудовнику-інвестору домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 , а забудовник-інвестор зобов`язався організувати будівництво житлового будинку, ввести його в експлуатацію та передати безоплатно замовнику у власність дві квартири загальною площею 105,0кв.м, що будуть розташовані на третьому поверсі такого житлового багатоквартирного будинку. Умовами договору передбачено обов`язок замовника надати забудовнику-інвестору для будівництва житлового багатоквартирного будинку домоволодіння АДРЕСА_6 до 30 травня 2007року. Жодних умов щодо передачі будь-якої земельної ділянки договір не містить (а.с.50-51, т.1).

Згідно копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, копії листа КП «ДМБТІ» ДМР від 26 січня 2024року № 888, копії технічної документації на нерухоме майно, на виконання умов вищевказаного договору про інвестиційну діяльність від 30 травня 2007року, на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Левлекс» від 15 травня 2008року, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2008року, ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2008року за відповідачем станом на 31 грудня 2012року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 19372736 було зареєстровано право власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Відомості про перереєстрацію такого права власності на вказані квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні, що підтверджується копією відповідних інформаційних довідок (а.с.12,33,146-164, т.1).

27 травня 2008року на ім`я відповідача, як власника, за наслідками приватизації видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 003980, кадастровий номер № :01:386:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 . Вказана земельна ділянка перебуває у приватній власності відповідача дотепер (а.с.43, т.1).

25 квітня 2007року за відповідачем, як за одноосібним власником, було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 . Реєстрація права власності відбулась на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 січня 2007року, яким посвідчено набуття відповідачем у приватну власність вказаної квартири в порядку приватизації (а.с.47, т.1).

Також судом встановлено, що 05 жовтня 2013року за відповідачем здійснено державну реєстрацію права власності на автомобіль марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ринкова вартість якого відповідно до висновку експерта № 68/24 від 18 березня 2024року становить 279 341,37грн (а.с.6,55-58, т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що вказана квартира хоча і була придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак придбання цієї квартири та державна реєстрація права приватної власності на неї за відповідачем, як одноосібним власником, відбулась внаслідок приватизації цієї квартири відповідачем відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ще у 2007році (свідоцтво про право власності на житло в порядку приватизації видано 30 січня 2007року, а державна реєстрації такого права власності відбулась 25 квітня 2007року). Суд врахував, що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнається спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011року до 12 червня 2012року включно, а в інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. А тому, оскільки вищевказана спірна квартира є об`єктом особистої приватної власності лише відповідача, а тому не може бути предметом поділу між сторонами як спільна сумісна власність подружжя.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Законом України від 11 січня 2011року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011року, вказану правову норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012року № 4766-VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012року, частину п`яту статті 61 СК України було виключено. Натомість кодекс було доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011року до 12 червня 2012року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018року у справі № 1311/832/12, від 07 листопада 2018року у справі № 686/2762/15-ц, від 12 червня 2019року у справі № 409/1959/15-ц, від 09 жовтня 2019року у справі № 712/13644/16-ц, від 24 березня 2020року у справі № 367/3800/14-ц, від 12 серпня 2020року у справі № 626/4/17.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поділу спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказана квартира є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки була набута нею відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що квартира АДРЕСА_3 є відомчою, надавалась позивачу як співробітнику для забезпечення житлом його та його родини, а також те, що норма частини четвертої статті 57 СК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачала віднесення приватизованого нерухомого майна до особистої власності будь-кого з подружжя, є безпідставними та спростовуються встановленими судом першої інстанції і наведеними вище обставинами справи щодо належності спірної квартири на праві особистої власності відповідача.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованої спірної квартири змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011року до 12 червня 2012року квартира, набута внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011року та після 12 червня 2012року така квартира належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини державного житлового фонду.

Апеляційний суд звертає увагу, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру було видано ОСОБА_2 приватизаційним відділом житлового фонду Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 30 січня 2007року і у встановленому законом порядку не визнавалося недійсним, тобто є чинним.

За таких обставин, встановлених судом першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, є правильним висновок суду про те, що квартира АДРЕСА_3 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Таким чином, позивач не надав суду доказів на підтвердження обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Фактично доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024року щодо задоволення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, а саме: квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , автомобіля марки «Toyota Yaris», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнення грошової компенсації половини вартості вказаного автомобіля, не було предметом оскарження, а тому судом апеляційної інстанції не переглядалося.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2024року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2024року.

Судді: