К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року місто Київ

справа № 359/9058/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/16434/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області у складі судді Чирки С.С. від 28 серпня 2024 року у справі за заявою Строганова Сергія Анатолійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог заяви

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно колишньої дружини ОСОБА_3 .

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2021 року шлюб між ними було розірвано.

Малолітній ОСОБА_2 проживає з батьком в Німеччині. Однак, ОСОБА_3 примушує сина до спілкування, здійснюючи численні, небажані для дитини, телефонні дзвінки та направляючи численні небажані листи на електронну пошту батька дитини, а також вчиняє економічне насильство до дитини шляхом умисного позбавлення коштів на утримання дитини та сплату аліментів.Крім того, зазначає, що син не бажає жити з матір`ю, оскільки він її боїться.

Посилаючись на викладене, заявник просив видати обмежувальний припис строком на 6 місяців щодо кривдника ОСОБА_3 та визначити такі заходи тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на неї обов`язків: заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; обмежити спілкування з постраждалою дитиною; заборонити наближатися на визначену відстань у розмірі 300 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2024 року заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують факт насильства матері по відношенню до свого сина. Крім того, жодних належних і допустимих доказів, що свідчили б про наявність ризиків вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства заявником суду не надано. З огляду на викладене суд вважав, що підстави для видачі обмежувального припису відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

Зазначає, що судом не було враховано висновки Верховного суду, викладені у постановах від 29 вересня 2020 року у справі № 279/3970/18, від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19, від 10 вересня 2020 року у справі № 824/308/20-а, від 8 липня 2021 року у справі № 610/11833/19.

Також, всупереч вимогам пункту 3 частини 2 статті 223 ЦПК України, суд протиправно відмовився відкласти розгляд справи, у зв`язку з виникненням технічних проблем, які унеможливили участь ОСОБА_1 в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Суд першої інстанції не урахував обставин щодо: переслідування матір'ю своєї малолітньої дитини; викрадення матір'ю своєї дитини, що призвело до психологічної травми у дитини; винесення заборонного припису від 17 березня 2021 року у зв`язку зі скоєнням ОСОБА_3 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 ; спілкування дитини з батьками має бути виключно за бажанням та згодою дитини.

Крім того, судом не було враховано думку дитини з питання, що безпосередньо її стосується та недопустимість втручання у волевиявлення дитини, оскільки це фактично є примушуванням та призводить до психологічного тиску.

Вказує, що ОСОБА_3 умисно не приймає участі в утриманні малолітнього ОСОБА_2 , умисно не забезпечує його всім необхідним, що свідчить про вчинення нею економічного насильства по відношенню до дитини.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним у справі доказам, що призвело до ухвалення невмотивованого рішення.

Процесуальні дії суду апеляційної інстанції

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.Роз`яснено ОСОБА_1 , що для участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції він зобов`язаний: зайти та авторизуватися в Системі відеоконференцзв`язку за 10 хвилин до часу судового засідання, активувати технічні засоби (мікрофон, навушники та камеру) та перевірити їх працездатність шляхом тестування за допомогою Системи відеоконференцзв`язку, очікувати запрошення секретаря судового засідання до участі в судовому засіданні; для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції необхідно використовувати комп`ютерну техніку або смартфони з доступом в мережу Інтернет, які дозволяють передавати аудіосигнал та відеозображення. Роз`яснено, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 не скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

ОСОБА_3 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.

ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. До судового засідання в режимі відеоконференції не приєднався, оскільки знаходився не в мережі.

Оскільки ризики технічної неможливості участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду, переривання зв`язку тощо, несе учасник справи, який подав відповідну заяву, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у його відсутність, що передбачено частиною 2 статті 372 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що 3 жовтня 2003 року Центральним відділом реєстрації шлюбів в місті Києві з державним центром розвитку сім'ї Центрального відділу реєстрації шлюбів

міста Києва зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , актовий запис № 2361.

Під час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2021 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

17 березня 2021 року відносно ОСОБА_3 видано терміновий заборонний припис, у зв`язку із скоєнням нею домашнього насильства стосовно ОСОБА_1 .

26 березня 2021 року ОСОБА_1 звертався до органу опіки та піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради та Бориспільського РВ ГУ НП в Київській області із заявами про встановлення місця знаходження сина.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року, задоволено позов ОСОБА_3 та відібрано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року та постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 року, задоволено позов ОСОБА_3 та визначено місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір'ю ОСОБА_3 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини,

є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків.

У пункті 7 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

У пункті 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Отже, в Законі України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав щодо дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), від 28 червня 2022 року у справі № 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), від 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23), від 6 червня 2024 року у справі № 285/7922/23 (провадження № 61-5538св24).

У справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) Верховний Суд

у постанові від 5 вересня 2019 року, погоджуючись з апеляційним судом, який відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, зазначив, що, враховуючи положення Закону України "Про запобігання домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених, зокрема, у Кримінальному Кодексі України), а є тимчасовим заходом, який виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Верховний Суд погодився з тим, що у справі існує тривалий конфлікт між сторонами, але обставини справи не вказують на необхідність застосування обмежувального припису.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 12, частинами першою - п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються

сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, у їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погоджується і колегія суддів апеляційного суду, дійшов правомірного висновку, що надані на обґрунтування заявлених вимог докази не вказують на вчинення ОСОБА_3 психологічного та економічного насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для дитини, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між ОСОБА_3 та її колишнім чоловіком, тому немає підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, оскільки заявник не надав жодних належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

Посилання у апеляційній скарзі на винесення заборонного припису від 17 березня 2021 року, що свідчить про характер поведінки ОСОБА_3 , не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки ці події мали місце три роки назад, що ніяким чином не доводить позиції заявника станом на момент звернення із цією заявою у серпні 2024 року.

Крім того, вимоги заявника суперечать рішенню Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року, яке набрало законної сили 28 листопада 2023 року, та яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2 разом з матір'ю ОСОБА_3 .

Як на підставу апеляційного оскарження заявник посилався на неврахування судом першої інстанції висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 29 вересня 2020 року у справі № 279/3970/18, від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19, від 10 вересня 2020 року у справі № 824/308/20-а, від 8 липня 2021 року у справі № 610/11833/19.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, у яких аналогічними є предмет спору, підстави позову,

зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Посилання заявника на вищенаведені постанови є необґрунтованим, оскільки висновок суду у цій справі не суперечить висновкам Верховного Суду. Спори у зазначених справах стосувалися абсолютно інших фактичних обставин, правовідносини не є подібними.

Доводи апеляційної скарги про те, що всупереч вимогам пункту 3 частини 2 статті 223 ЦПК України, суд протиправно відмовився відкласти розгляд справи, у зв`язку з виникненням технічних проблем, які унеможливили участь ОСОБА_1 в судовому засіданні в режимі відеоконференції, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до частини 5 статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

Призначення судом першої інстанції судового засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення "EASYCON" не може розглядатися як порушення процесуального права, що вплинуло на результат розгляду справи. Більше того, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у своїй заяві від 27 серпня 2024 року сам просив провести відеоконференцію через "Електронний суд" або "EASYCON", під час розгляду справи також не було жодних заперечень (том І а.с. 84).

Інші доводи апеляційної скарги не відповідають встановленим обставинам справи, а тому також відхиляються судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: