КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Ільєвої Т.Г. у м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду, завдану незаконною бездіяльністю Національного банку України на свою користь у сумі 766122,07 грн., 1050 доларів США та моральну шкоду в сумі 300000 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивував тим, що він проживає в населеному пункті, який має статус гірського (с. Тюдів Косівського району Івано-Франківської області), у надзвичайно важких життєво-побутових умовах, в зв`язку з важкою хворобою сина, на лікування потрібно 30000 євро, живе на горі, біля будинку немає води, яку вони носять з-під гори, відсутні дороги, будинок знаходиться в напівзруйнованому стані через повінь 2008 року. Грошових коштів для вирішення життєво необхідних питань - купівля або капітальний ремонт будинку, лікування сина, проведення води в будинок, прокладання дороги, інші обставини (хвороба дружини, невеликий розмір пенсії, відсутність можливості заробити кошти за місцем проживання) змусили його шукати роботу в м. Києві, де він влаштувався в КП «Київпастранс» на роботу водієм автобуса. Менеджер банку «Хрещатик», в якому йому відкрили зарплатну картку, порекомендував йому відкладати кошти на депозитні рахунки. При цьому його не повідомили про особливості діяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, НБУ, банк та всю банківську систему, та про обмеження відшкодування 200000 грн.

Вказував, що НБУ є регулятором і контролером за діяльністю банків і банківської системи в цілому, видає ліцензії банкам при їх відкритті та забирає ліцензії при закритті того чи іншого банку. Претензії до діяльності банку «Хрещатик» з боку НБУ виникали і раніше, але НБУ відповідальний за діяльність банку. Голова НБУ є регулятором і контролером належної роботи по усуненню недоліків, які виникли на той час, і що було початком того, що сталось 04 квітня 2016 року, в результаті чого люди втратили своїх чесно зароблені грошові кошти. Згідно тверджень працівників банку, слідчих МВС, Генпрокуратури, на той час в банку «Хрещатик» було 6,5 млрд.грн. Банк «Хрещатик» банкрутом не був, його таким зробив НБУ, ФГВФО, тодішня влада, КМДА тощо для своєї вигоди. Після віднесення банку «Хрещатик» до категорії проблемних строком до 180 днів і встановлення обмеження у його діяльності, він мав повідомляти про стан виконання запланованих заходів щодо фінансового оздоровлення банку, а також приведення ним своєї діяльності у відповідність до банківського законодавства. Однак банку не дали можливість покращити свою фінансово-економічну діяльність строком 180 днів, незаконно закрили, вкравши заощадження громадян України, а у позивача - заробітну плату, повернення якої він добивається майже 8 років.

Пояснював, що ним та ПАТ «КБ «Хрещатик» були укладені: договір банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-650814 від 05 січня 2016 року, договір банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-643990 від 05 грудня 2015 року, договір банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-645540 від 12 грудня 2015 року, договір банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-645541 від 12 грудня 2015 року, договір банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-645542 від 12 грудня 2015 року, договір банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-647243 від 21 грудня 2015 року, договір банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-656509 від 31 січня 2016 року, договір банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в доларах США із щомісячною сплатою процентів» № 230D-643991 від 05 грудня 2015 року.

Разом із тим, 04 квітня 2016 року постановою правління НБУ № 231/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії проблемних строком на 180 днів, установлено для ПАТ КБ «Хрещатик» обмеження в його діяльності, а також зобов`язано ПАТ КБ «Хрещатик» надсилати до Департаменту банківського нагляду повідомлення про стан виконання запланованих заходів щодо фінансового оздоровлення банку, а також приведення ним своєї діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства. 02 жовтня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис про проведення державної реєстрації припинення ПАТ КБ «Хрещатик» як юридичної особи. Задоволення вимог кредиторів четвертої черги банком розпочато не було в зв`язку з відсутністю коштів, таким чином, банк є ліквідованим, отже, внаслідок ліквідації банку позивач втратив кошти, розміщені на рахунках відповідно до укладених договорів, у загальній сумі 766122,07 грн. та 1050 доларів США.

Разом з тим, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року в справі № 826/15685/16 задоволено позов до НБУ, треті особи ПАТ КБ «Хрещатик», Уповноважена особа ФГВФО Костенко І.І., ФГВФО, про визнання протиправною бездіяльності НБУ. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 грудня 2017 року касаційну скаргу НБУ залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року без змін. Таким чином, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено протиправність бездіяльності НБУ щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ КБ «Хрещатик», невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ КБ «Хрещатик».

Щодо відшкодування моральної шкоди, зазначав, що в зв`язку з втратою чесно зароблених грошей він пережив стрес, який негативно відобразився на його здоров`ї, він тривалий час вів переписку з різними державними органами та посадовими особами, був змушений їздити з дому в м. Київ, через що страждала і його сім`я, перенесені моральні страждання оцінює в 300000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини справи та підстави позову, наведені в позовній заяві. Вказував, що в постанові Окружного адміністративного суду м. Києва в справі № 826/15685/16 від 28 лютого 2017 року встановлено, що ще у 2014 році за результатами інспектування відповідачем виявлено великі фінансові проблеми у ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», які потребували негайного вжиття Національним банком України заходів щодо їх усунення та виправлення недоліків у діяльності банку, стабілізації його фінансового стану. Однак, з урахуванням виявлених низьких показників діяльності банку, на переконання суду, відповідач з моменту виявлення під час інспектування недоліків у роботі банку не вжив належних адекватних, негайних та рішучих дій, не прийняв своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» за результатами інспекційної перевірки, передбачених статтею 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність», що призвело, як наслідок, до значного погіршення фінансового стану та рейтингу ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик».

В постанові Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 30 травня 2017 року зазначено, що характер виявлених під час перевірки банку стану справ, свідчить про те, що у апелянта були підстави для вжиття ще й інших заходів впливу, передбачених ст. 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність», окрім тих, що були вжиті, однак апелянт не реалізував надане йому право добросовісно.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07 грудня 2017 року зазначено, що зважаючи на встановлені під час інспектування численні порушення, допущені ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», необхідність негайних конкретних дій служби банківського нагляду, потребу посиленого контролю з боку служби банківського нагляду з метою забезпечення належного вирішення керівництвом проблем банку, необхідність рішучих дій служби банківського нагляду щодо поліпшення стану надходжень та запобігання втраті капіталу, у тому числі обмеження, зупинення або припинення проведення окремих видів здійснюваних банком операцій з високим рівнем ризику, беручи до уваги надання законом відповідачу широкого спектру інструментів (заходів) впливу (реагування), суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що Національним банком України було допущено протиправну бездіяльність щодо невжиття протягом розумного строку адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» на підставі проведеного інспектування ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» за період діяльності з 01 березня 2011 року по 01 травня 2014 року та встановленої відповідачем рейтингової оцінки CAMELS. І що така бездіяльність не узгоджується із приписами статті 73 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та суперечить головній меті банківського регулювання і нагляду щодо безпеки та фінансової стабільності банківської системи і захисту інтересів вкладників і кредиторів.

Звертав увагу, що в справі № 826/15685/16 суд визнав протиправною бездіяльність НБУ щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів всіх вкладників і кредиторів ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», і очевидно, в тому числі і позивача, щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках зазначеного банку. Таким чином, судовим рішенням підтверджено факт наявної протиправної бездіяльності зі сторони відповідача, наслідком якої стала втрата ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» своєї платоспроможності.

Наводив зміст ст. 1, 6, 7, 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1166, 1173 ЦК України, вказував, що саме відповідач має відповідати за неправомірну бездіяльність, яка призвела до припинення діяльності ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», і як наслідок, до майнової шкоди позивача. Оскільки саме на НБУ покладено обов`язок нагляду за банками України та забезпечення їх стабільності. Тобто між неправомірною бездіяльністю банку та шкодою позивача наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Вважав, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував наявності встановленої судом протиправної бездіяльності відповідача, яка призвела до порушення прав всіх вкладників банку, в тому числі позивача, не врахована наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача та завданою позивачу шкодою, оскільки чинним законодавством обов`язок банківського нагляду покладено саме на відповідача.

03 липня 2024 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява з додатковими поясненнями по суті обставин справи, в якій ОСОБА_1 також просив допомогти йому повернути вкладені до банку грошові кошти, не наполягаючи на поверненні коштів за моральні збитки.

Від відповідача НБУ надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Пояснював, що процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює ці правовідносини. Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути менше ніж 200000 грн. Порядок отримання вкладниками коштів понад гарантовану суму здійснюється в черговості, визначеній у ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна неплатоспроможного банку.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року в справі № 757/63349/19-ц, Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 761/16124/15-ц, вказував, що відкликання відповідачем банківської ліцензії ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому задоволення вимог окремого кредитора, визнаних в межах ліквідаційної процедури банку, але заявлених до стягнення в іншому порядку, не допускається, оскільки не має наслідком порушення рівності прав вкладників банку та порушує принцип виведення неплатоспроможного банку з ринку. Таким чином, після запровадження ФГВФО тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та надалі відкликання НБУ банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється лише в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку. Подібні за змістом висновки щодо застосування норм матеріального права викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року в справі № 910/23398/16 і від 22 серпня 2018 року в справі № 559/1777/15-ц.

За змістом ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вбачається, що кошти, виручені в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у черговості, визначеній п. 1-10 ч. 1 цієї статті. Вимоги до банку, не задоволені в результаті ліквідаційної процедури та продажу майна (активів) банку на дату складення ліквідаційного балансу, вважаються погашеними. В зв`язку з вищевикладеним приписи ст. 52 даного Закону визначають, що вимоги до банку, не задоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними.

Щодо відшкодування шкоди, вказував, що звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що в порушення ч. 1 ст. 53 Закону України «Про Національний банк України», ст. 67, 73, 75, 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», НБУ допустив протиправну бездіяльність щодо невжиття заходів, направлених на захист інтересів вкладників ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», що полягало у недотриманні законодавчо визначеної процедури, а саме останнім було несвоєчасно прийнято рішення щодо застосування заходів впливу. Разом з тим, в підтвердження зазначеного позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача по справі та шкодою, завданою позивачу, що виключає стягнення з НБУ заявленої суми коштів. Отже, позивач не довів, що саме внаслідок дій чи бездіяльності НБУ він позбавлений можливості повернути кошти з депозитних вкладів, що завдало йому шкоду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 в частині стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості, зазначивши про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями Національного банку України та настанням заявленої позивачем шкоди.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» було укладено ряд договорів банківського вкладу, за наслідком укладення договорів банківських вкладів між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик» виникли договірні цивільно-правові відносини.

Наведені обставини не спростовувались відповідачем Національним банком України під час розгляду справи судом першої інстанції.

Постановою Правління Національного банку України від 05 квітня 2016 року № 234 «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» ПАТ «КБ «Хрещатик» було віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 05 квітня 2016 року № 463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», яким розпочато процедуру виведення з ринку ПАТ «КБ «Хрещатик» шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Правлінням Національного банку України 02 червня 2016 року прийнято постанову № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик», на підставі якої виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 03 червня 2016 року № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик», призначено уповноважену особу ФГВФО та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «КБ «Хрещатик», визначені статтями 37, 38, частинами першою, другою статті 48, 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києві від 19 січня 2017 року по справі № 826/6665/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2017 року, визнано протиправною та скасовано постанову Національного банку України від 05 квітня 2016 року № 234 «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року у справі № 826/3021/18, залишеним без змін постановами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2018 року і Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року, визнано протиправним та скасовано рішення Правління Національного банку України від 02 червня 2016 року № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року у справі № 826/15685/16 визнано протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках ПАТ «КБ «Хрещатик», невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасно рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «КБ «Хрещатик».

17 червня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву на ім`я Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» Костенко І.І. про включення до реєстру кредиторів, у якій просив включити його до реєстру кредиторів банку для отримання 766122,07 грн., у відповідності до договору банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-650814 від 05 січня 2016 року, договору банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-643990 від 05 грудня 2015 року, договору банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-645540 від 12 грудня 2015 року, договору банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-645541 від 12 грудня 2015 року, договору банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-645542 від 12 грудня 2015 року, договору банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-647243 від 21 грудня 2015 року, договору банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в національній валюті із щомісячною сплатою процентів» № 230D-656509 від 31 січня 2016 року, для отримання 1050 доларів США у відповідності до договору банківського вкладу «Новорічний старт 6 місяців в доларах США із щомісячною сплатою процентів» № 230D-643991 від 05 грудня 2015 року (а. с. 11).

Відомості щодо надання відповіді на вказану вимогу у матеріалах справи відсутні.

Відповідач Національний банк України не заперечував акцептування ФГВФО вимог ОСОБА_1 .

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 24 червня 2016 року, складеного за підписами сільського голови, уповноваженого представника сім`ї та депутата сільської ради, ОСОБА_1 є пенсіонером, проживає в будинку, який потребує капітального ремонту, земельна ділянка дає мізерний дохід, дане господарство знаходиться в гірському населеному пункті, матеріально-побутові умови даної сім`ї незадовільні. Просили посприяти у вирішенні грошових питань сім`ї (а. с. 53).

Також позивачем додано до позову роздруковані фотознімки будинку та копії виписок з медичних карт (а. с. 54 - 64).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Предметом позову у справі, що переглядається, є вимога до Держави Україна в особі Національного банку України про відшкодування шкоди, завданої Національним банком України позивачу як кредитору ПАТ «КБ «Хрещатик».

Відносини, що виникають у зв`язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією таких банків, регулюються, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI).

Частиною першою статті 3 Закону № 4452-VI встановлено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до пункту 16 статті 2 Закону № 4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) у порядку, визначеному статтею 51 Закону № 4452-VI, здійснює продаж майна банку, що ліквідується.

Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів в порядку черговості, встановленої статтею 52 цього Закону.

Враховуючи на момент звернення ОСОБА_1 до суду з позовом запровадження процедури ліквідації в банку, зазначене унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За загальним правилом, яке встановлено у частині першій статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт завдання шкоди, протиправність дій завдавача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за завдання шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона завдана, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність шкоди, протиправність дій її завдавача і причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах і відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Отже, обов`язковою умовою відшкодування завданих збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності та наявність реального збитку та шкоди.

Урахувавши, що правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Хрещатик», є договірними, які регулюються нормами цивільного законодавства, позивач не довів, що внаслідок дій чи бездіяльності Національного банку України він позбавлений можливості повернути кошти з банківських рахунків, що завдало йому шкоду, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Наведене узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 07 травня 2020 року у справі № 757/62120/18-ц, від 05 листопада 2021 року у справі № 757/32858/18, від 07 червня 2022 року у справі № 757/65202/17-ц, від 21 липня 2022 року у справі № 757/39848/18, від 23 грудня 2022 року у справі № 757/11075/19, від 16 червня 2022 року у справі № 757/75447/17-ц, від 12 cерпня 2022 року у справі № 757/40411/18-ц, від 01 лютого 2023 року у справі № 757/27406/19-ц, від 08 травня 2024 року у справі № 757/13236/21, від 29 травня 2024 року у справі № 757/15838/19-ц, від 21 серпня 2024 року в справі № 404/6399/22-ц.

Відхилення від сталої судової практики порушує принцип уніфікованого застосування закону, нівелює забезпечення єдності та послідовності судочинства.

Національний банк України, приймаючи відповідні рішення щодо ПАТ «КБ «Хрещатик», виконував функції, покладені на нього чинним законодавством, а розміщені позивачем на рахунках у ПАТ «КБ «Хрещатик» як банківські вклади кошти (у загальному розмірі неповернутих вкладів) не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, а тому відсутні підстави для стягнення зазначеної суми у порядку, встановленому статтею 1173 ЦК України, із відповідача.

У частині першій статті 26 Закону № 4452-VI передбачено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.

У частині четвертій статті 52 Закону № 4452-VI передбачено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Отже, дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування в порядку, передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи ОСОБА_1 про те, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою Національного банку України та шкодою підтверджує постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року у справі № 826/15685/16, оскільки у зазначеній постанові відсутні висновки стосовного того, що внаслідок дій чи бездіяльності Національного банку України було порушено права позивача на отримання коштів за банківськими договорами, або що саме дії Національного банку України призвели до неплатоспроможності ПАТ «КБ «Хрещатик». Тому відсутні підстави вважати, що судовими рішеннями в справі № 826/15685/16 встановлені обставини щодо наявності підстав для відшкодування НБУ шкоди позивачу, що не підлягають доказуванню під час розгляду цієї справи.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України).

Позивач не брав участі в розгляді справи № 826/15685/16, і посилання на неї є необґрунтованим.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 757/11071/17-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 910/13826/18, від 07 червня 2022 року у справі № 757/65202/17-ц, від 08 травня 2024 року у справі № 757/13236/21, від 29 травня 2024 року у справі № 757/15838/19-ц, від 21 серпня 2024 року в справі № 404/6399/22-ц.

Зазначені висновки, викладені Верховним Судом в постановах до дня ухвалення судового рішення, були належним чином враховані судом першої інстанції та зроблено обґрунтований висновок, з яким погоджується апеляційний суд, що позивачем не доведено, що внаслідок дій (бездіяльності) Національного банку України було порушено його право на отримання коштів за договором банківського вкладу, також, позивачем не доведено наявності завданої шкоди та вини, як необхідних елементів складу цивільного правопорушення, відповідно, відсутній і причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заявленими до стягнення збитками.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.

Посилання ОСОБА_1 у позові на незадовільний майновий стан і складні життєві умови не є самі по собі підставами для задоволення позову про відшкодування майнової шкоди, з огляду на недоведеність та необґрунтованість позову.

Доводи апеляційної скарги, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував наявності встановленої судом протиправної бездіяльності відповідача, яка призвела до порушення прав всіх вкладників банку, в тому числі позивача, не врахована наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача та завданою позивачу шкодою, оскільки чинним законодавством обов`язок банківського нагляду покладено саме на відповідача, спростовуються мотивувальною частиною судового рішення та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Крім того, ОСОБА_1 заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 Цивільного кодексу України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди з Національного банку України, ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку із втратою чесно зароблених грошей він переніс стрес, який негативно вплинув на його здоров`я, тривалий час позивач вів переписку з різними державними органами та посадовими особами (Президент України, МВС України, Генеральна прокуратура, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Верховний Суд, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, народні депутати тощо), був вимушений їздити з дому в Київ, через це страждала і його сім`я, перенесені моральні страждання позивач оцінив у 300000 грн.

Розглядаючи вказані вимоги, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що позивач мотивує свою вимогу про стягнення моральної шкоди з відповідача втратою грошей у зв`язку із ліквідацією ПАТ «КБ «Хрещатик» та тривалим листуванням із іншими державними органами, тобто не діями чи бездіяльністю НБУ, а іншими обставинами, крім того, жодним рішенням суду не встановлено протиправну поведінку відповідача по відношенню до ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що йому заподіяно моральну шкоду саме відповідачем та саме у визначеному ним розмірі.

Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, надав належної оцінки всім аргументам учасників справи, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Будь-яких інших обставин, в чому, на думку відповідача, полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо) у апеляційній скарзі не зазначено.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.