ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2024року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ДП «СГЗК») в якому виклав вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги заявник обґрунтовував тим, що він має стаж роботи у шахтах ДП «СГЗК» понад 24 роки за професіями з особливо важкими особливо шкідливими умовами праці. З 30 червня 2021року його було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

18 червня 2021року ним було подано заяву про виплату одноразової грошової допомоги згідно «Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію»-Положення, введеного в дію наказом ДП «СГЗК» № 391 від 06 липня 2018року.

Однак грошова допомога йому не була виплачена, тому ОСОБА_1 звернувся за захистом свого права до суду. При цьому вважав, що оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка входить до структури заробітної плати, позовні вимоги щодо її виплати не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 05 липня 2023року у справі № 176/1213/23 позов було задоволено та стягнуто з ДП «СГЗК» на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за багаторічну сумлінну працю при звільнені з ДП «СГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 93 890,25грн. Рішення суду набрало законної сили і було виконано в примусовому порядку - 11 квітня 2024року.

Відповідно до пункту 2.9 Положення, яке було чинним на час звільнення, виплата грошової допомоги працівнику підприємства, звільненому за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, розпочинається при звільненні та продовжується після його звільнення протягом наступних трьох місяців.

Позивач, вважав що Підприємство мало виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в строк до 30 вересня 2021року та оскільки виплату було проведено 11 квітня 2024року, позивач вважав, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової допомоги при звільненні за період з 30 вересня 2021року по 11 квітня 2024року.

Згідно довідки Смолінської шахти ДП «СГЗК» № 18-30/792 від 05 травня 2023року середній місячний заробіток позивача, обчислений за два місяці відповідно до Порядку, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995року № 100, становить 18 778,05грн, середньоденний 938,91грн.

Тому, на думку позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку одноразової допомоги при звільненні за період 30 вересня 2021року по 11 квітня 2024року (30 повних місяців) становить 563 341,50грн з наступного розрахунку: 18 778,05 х 30 = 563 341,50 грн.

Однак, позивач, беручи до уваги всі обставини та розмір власне одноразової допомоги, вважав за справедливе стягнути з відповідача меншу суму середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової допомоги при звільненні за період з 30 вересня 2021року по 11 квітня 2024року, а саме в розмірі 250 000,00грн.

Ураховуючи викладене, позивач виклав вимогу про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку одноразової допомоги при звільненні за період з 30 вересня 2021року по 11 квітня 2024року, а саме в розмірі 250 000,00грн.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2024року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норму статті 233 КЗпП України. Заявник вважав, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком, а тому позивач міг звернутись до суду у будь-який строк.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечує проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в електронному суді.

Сторони у справі у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно записів у трудовій книжці позивач ОСОБА_1 з 21 серпня 1991року по 22 травня 1996року, з 27 травня 2002року по 30 червня 2021року перебував у трудових відносинах з ДП «СГЗК» та на підставі наказу № 437 о/с від 23 червня 2021року був звільнений у зв`язку з виходом на пенсію на підставі статті 38 КЗпП України (а.с.11-14).

Наказом № 391-ос від 06 липня 2018року було введено в дію з 06 липня 2018року «Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за довгорічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію» (а.с.15-18).

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 05 липня 2023року з ДП «СГЗК» на користь ОСОБА_1 було стягнуто одноразову грошову допомогу за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 93 890,25грн. Рішення набрало законної сили 29 серпня 2023року (а.с.19-24).

З виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що зарахування стягнутих за рішенням суду від 05 липня 2023року коштів в розмірі 93 890,25грн на рахунок позивача відбулось 11 квітня 2024року (а.с.25).

Згідно довідки ДП «СГЗК» № 18-30/792 від 05 травня 2023року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 938,91грн (а.с.26).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся в суд з позовом 20 липня 2024року, тобто з пропуском тримісячного строку з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а конкретно з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким днем слід вважати день зарахування коштів на рахунок позивача, тобто 11 квітня 2024року.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Верховний Суд у постанові від 27 серпня 2020року у справі № 804/871/16 дійшов висновку, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення. Проте, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

У справі встановлено, що рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 05 липня 2023року було стягнуто з ДП «СГЗК» на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 93 890,25грн. Рішення суду виконано 11 квітня 2024року.

Отож, позивачем доведено факт того, що мало місце порушення законодавства про працю та у нього виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 липня 2023року (наступний день після ухвалення рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 05 липня 2023року) по 11 квітня 2024року (день виконання рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 05 липня 2023року), що мають бути обмежені шестимісячним строком.

Водночас, на вимогу позивача про стягнення остаточного розрахунку при звільнені за статтею 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022року у справі № 755/12623/19 (провадження №14-47цс21) вказано, що на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст. 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Днем, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, суд першої інстанції обґрунтовано вважав день зарахування коштів на рахунок позивача, тобто 11 квітня 2024року, і саме з цієї дати відраховував тримісячний строк звернення з позовом до суду, який позивач, звернувшись до суду 20 липня 2024року, пропустив, при цьому поважних причин пропуску такого строку не навів, вважаючи, що такий строк на пред`явлені ним вимоги не поширюється.

Встановивши, що позивач звернувся в суд з позовом 20 липня 2024року з пропуском тримісячного строку з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права та поважних причин пропуску цього строку не навів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові з цих підстав.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що до спірних правовідносин застосовується трьохмісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України. З виписки по рахунку позивача вбачається, що фактичний розрахунок з ОСОБА_1 відбувся 11 квітня 2024року і саме з цього часу обчислюється вказаний строк.

Доводи апеляційної скарги про непоширення на виплати, які є предметом спору будь-якого строку позовної давності вбачаються необґрунтованими, оскільки даний спір не стосується коштів, що отримуються працівником як заробітна плата та державні гарантії, що виплачуються під час перебування працівника в трудових відносинах. Вказаний спір виник у зв`язку з реалізацією державних гарантій компенсацій, що отримує працівник після розірвання трудового договору, які пов`язані із виплатами після розірвання трудового договору, зокрема, через неналежний розрахунок при звільненні.

На вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні розповсюджується тримісячний строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, що узгоджується з роз`ясненнями, наданими у рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що в суді першої інстанції відповідач не заявляв про застосування строку позовної давності, є безпідставними, оскільки встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Згідно з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 4 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992року № 9, встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Наведені в апеляційній скарзі доводи позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2024року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 19 грудня 2024року.

Судді: