Справа № 363/825/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 травня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначив, що 02.11.2020 року відповідач ознайомився з умовами кредитування та підписав паспорт кредиту, також підписав власноруч на планшеті заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та погодив наступні умови: тип кредиту і розмір кредитного ліміту до 75 000 грн., тип кредитної карти «Універсальна» GOLD, строк кредитування, процентна ставка, кількість та розмір платежів, періодичність, розмір мінімального обов`язкового платежу, проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін згідно п.1.5 та п.2.1.1.2.12 договору. На підставі укладеного договору відповідач отримав платіжний документ - кредитну карту, користувався кредитним лімітом, вчиняв операції з повернення використаної суми ліміту, сплачував відсотки за користування кредитним лімітом, що підтверджується випискою по рахунку, але припинив своєчасно надавати позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено у розрахунку заборгованості за договором. Позивач також, посилаючись на положення ст. 1054 ЦК України, вказує на те, що ним виконано умови договору та надано відповідачу кредитну карту і кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту. Позивач також вказує на те, що відповідач є власником рахунку та держателем платіжного інструменту для здійснення операцій за рахунком, однак останнім в порушення вимог статей 509, 526, 527, 530, 629, 1054 ЦК України зобов`язання за договором належним чином не виконано. Зазначає, що при укладенні договору відповідно до ст.212 ЦК України сторони передбачили відкладальну обставину внаслідок виникнення якої, термін повернення кредиту встановлено 180 -й день з моменту порушення зобов`язань відповідачем. Враховуючи, що строк повернення кредиту закінчився на 180-й день прострочення і відповідно до п. 1.5 та п.2.1.1.2.12 договору сторони погодили нарахування процентів від суми неповернутого у строк кредиту, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України було вставлено за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 60% для картки «Універсальна» GOLD. В зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачем та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, станом на 04.02.2024 року утворилася заборгованість у розмірі 32 017,18 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 25 854, 09 грн., заборгованості за простроченими відсотками - 6 163, 09 грн.

На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 017,18 грн., а саме заборгованість за тілом кредиту - 25 854, 09 грн., за простроченими відсотками - 6 163, 09 грн. та судовий збір - 2 422, 40 грн.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 травня 2024 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 25 854, 09 грн. заборгованості за кредитним договором та 2 422, 40 грн. судового збору. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вказане судове рішення є необґрунтованим та незаконним, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 6 163, 09 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зазначені позовні вимоги АТ КБ «Приват банк» задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін, стягнути з відповідача судові витрати.

Скаргу обґрунтовує тим, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Відповідачем 02.11.2020 року підписано заяву про приєднання до умов договору та правил надання послуг, в якій передбачено безпосередньо умови кредитування щодо сплати процентів, також було ним підписано паспорт споживчого кредиту, які містяться в матеріалах справи. Позивач стверджує, що з матеріалів справи чітко вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, частково погашав наявну заборгованість та продовжував користуватися кредитними коштами у вигляді кредитного ліміту на платіжній картці. На думку апелянта, враховуючи положення ч.2 ст.642 ЦК України, зазначені дії відповідача засвідчують прийняття ним пропозиції. Отже, відповідач не лише отримав кредитну картку, а й визнав укладення кредитного договору, погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема, на погашення заборгованості.

Крім того, позивач у апеляційній скарзі не погоджується з посиланнями суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України з огляду на те, що за даним кредитним договором банком не заявлено жодних позовних вимог про стягнення відповідно до ст.625 ЦК України, зокрема, неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання зобов`язань. Вважає, що визначений заявою розмір відсотків за користування кредитом підлягає стягненню з позичальника на користь кредитора в примусовому порядку через неналежне виконання кредитних зобов`язань.

Станом на початок розгляду справи по суті відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки у справі ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що з метою отримання банківських послуг, відповідач ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку №б/н від 02.11.2024 року.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та які діяли на момент підписання заяви.

Крім того, до кредитного договору банк додав довідку про умови надання інформації щодо умов кредитування (паспорт кредиту), яка підписана ОСОБА_1 .

Згідно з наданим банком розрахунком, у ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 04.02.2024 року утворилася заборгованість у розмірі 32 017,18 грн., яка складається з: 25 854, 09 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 6 163, 09 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновкупро стягнення з відповідача на користь позивача заборгованої суми тіла кредиту у розмірі 25 854, 09 грн.

З 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан, який діє і донині.

При цьому суд вказав, що положеннями п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

У частині вирішення питання про стягнення прострочених відсотків суд в оскаржуваному рішенні послався на те, що прострочення відповідачем сплати платежів сталося під час дії воєнного стану, а саме, коли банк всупереч вимог Закону нараховував відсотки за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором в період з 01 серпня 2023 по 22 січня 2024 року, внаслідок чого утворилася заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 6 163 грн. 09 коп., тому вони підлягають списанню кредитодавцем, а не стягненню з відповідача, оскільки вказані платежі за прострочення виконання за кредитним договором нараховано під час дії воєнного стану.

Хоча в своїй апеляційній скарзі апелянт і стверджував про те, що заявлені відсотки за прострочений кредит і не пов`язані з положеннями ст. 625 ЦК України, такі твердження прямо протирічать як матеріалам справи, так і посиланням самого позивача, які він зазначив в позовній заяві при обґрунтуванні свої вимог.

Так, в позовній заяві позивачем зазначено про нарахування процентів від суми неповернутого в строк кредиту саме з посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України; у заяві про приєднання до Умов та Правил надання послуг - за наслідками прострочення виконання або невиконання зобов`язань за договором споживчого кредиту передбачено пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання, а також інші платежі, в тому числі, заборгованість за кредитом та проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми в розмірі 60%.

За таких умов та позиція, яка була покладена апелянтом в основу своєї скарги, не може бути прийнята судом.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу й на наступне:

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Приписами ст. 82 ЦПК України передбачені підстави для звільнення особи від обов`язку доказування. Зокрема обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також не потребують доказування й обставини, визнані судом загальновідомими, або обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що суд має право прийняти посилання та твердження сторони лише у випадку їх належного доведення в ході розгляду справи, за виключенням випадків, коли такі обставини не потребують окремого доведення. При цьому сам лише факт відсутності заперечень іншої сторони проти таких посилань та тверджень не може вважатися їх визнанням, оскільки для визнання таких обставин законодавець передбачив окрему форму висловлення (пряме зазначення про таке визнання в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників), про що прямо вказано в ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту шляхом емісії та передачі останньому кредитної картки, позивач тим не менш не надав до суду жодного доказу з приводу того, що така картка (відтак і кредит) взагалі коли-небудь видавалася відповідачу, адже жодний з наданих до суду документів не містить жодного посилання на це.

Звернувшись до банку із вищезгаданою заявою, відповідач висловив пропозицію на отримання банківської картки. В той же час доказів того, чи було задоволено таку його заяву, чи було видано йому платіжний інструмент (банківську картку), матеріали справи не містять.

Не містять матеріали справи й визнання такого факту відповідачем, як і доказів видачі відповідачу кредитних коштів іншим способом. За таких умов в ході розгляду справи позивачем не було доведено самого факту видачі відповідачу вищевказаного кредиту, відтак й наявності підстав для стягнення з нього на повернення такого кредиту коштів.

Не можуть вважатися належними доказами щодо наявності заявленої банком заборгованості відповідача представлені до суду документи, в тому числі розрахунки, виписки та довідка про рух коштів по рахунку, які виготовлені та підписані самим же банком, оскільки дані документи позивач створив самостійно, без підтвердження їх належності будь-якими сторонніми незацікавленими особами. Крім того вказані документи свідчать лише про те, що банк обліковував певні нарахування та операції на своїх внутрішніх рахунках без підтвердження того, кому такі рахунки належали, а також хто саме по ним проводив операції.

Не спростовують таких висновків й доводи апеляційної скарги. При цьому суд не може погодитися з тим, що сам лише факт підписання вищезгаданої заяви вже автоматично свідчить про видачу кредитної карти відповідачу, оскільки така позиція не ґрунтується на положеннях закону, а жодних відомостей з цього приводу така заява не містить.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що будь-яких належних та допустимих доказів фактичної видачі кредиту відповідачу матеріали справи не містять, відтак такі твердження позивача не можуть бути прийняті судом. За таких умов у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку в порядку повернення кредиту будь-яких коштів, як тих, стосовно яких в задоволенні позову було відмовлено, так і тих, стосовно яких позовні вимоги були задоволені.

Незважаючи на вищевикладені висновки по суті спору, тим не менш колегія суддів апеляційного суду зважає на відсутність підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції в даному апеляційному провадженні з огляду на наступне:

У відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ч. 4 та ч. 5 ст. 367 ЦПК України передбачені умови, за яких суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги. Зокрема, таке право надано апеляційному суду у випадку, якщо під час розгляду справи будуть встановлені порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Таке ж право є у апеляційного суду й у випадку, якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження. Даний перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, передбачені ч. 3 ст. 376 ЦПК України. Зокрема такими підставами є випадки, коли:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, передбачені законом порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, в даному випадку відсутні. Не було допущено судом першої інстанції й неправильного застосування норм матеріального права, оскільки в основу оскаржуваного рішення були покладені правові норми, що регулюють такого роду правовідносини. Не є така справа й справою окремого провадження. За таких умов у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги, відтак й підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення за результатами розгляду апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк».

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст. 374, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько