КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Департаменту патрульної поліції - Дідковської Дарини Юріївни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року у справі за позовом представника Департаменту патрульної поліції - Дідковської Дарини Юріївни до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 рокуДідковська Д.Ю., в інтересах Департаменту патрульної поліції, звернулась до суду з даним позовом, який обґрунтовала тим, що 12 вересня 2021 року о 03 год. 40 хв. на бул. Лесі Українки, 10 у м. Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «AUDI А6», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля марки «TOYOTA PRIUS», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Внаслідок ДТП власнику транспортного засобу «TOYOTA PRIUS» була завдана матеріальна шкода.

Відповідно до постанови Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року у справі № 757/58046/21-п - ДТП сталася внаслідок порушення вимог ПДР України відповідачем.

На момент вчинення ДТП транспортний засіб марки «AUDI А6», номерний знак НОМЕР_1 , яким керував відповідач, був забезпечений полісом ОСЦПВВНТЗ № 2074933 ПрАТ «СК «Євроінс Україна», згідно укладеного полісу франшиза становить 2 600,00 грн.

Департамент патрульної поліції звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку та надало всі необхідні документи страховій компанії ПрАТ «СК «Євроінс Україна». На підставі даної заяви та доданих позивачем документів було складено страховий акт № 43090/1/2021 від 19 серпня 2022 року.

Виконуючи взяті на себе зобов`язання, ПрАТ «СК «Євроінс Україна» було здійснено виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 27 596,11 грн (30 196,11 - 2 600,00 грн (франшиза)) на рахунок Департаменту патрульної поліції.

Однак, відповідно до висновку експертного дослідження № ЕД-19-22/47468-АВ від 02 лютого 2023 року вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «TOYOTA PRIUS», номерний знак НОМЕР_2 , з коефіцієнтом зносу склала 90 680,02 грн.

Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала 63083,91 грн, яку, на думку позивача, повинен відшкодувати відповідач, як особа, з вини якої настав страховий випадок.

Враховуючи вищевикладене, позивач, збільшивши позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 141098,48 грн, 2600,00 грн - франшиза, 2684,00 - судовий збір.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник Департаменту патрульної поліції - Дідковська Д.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недотримання судом вимог процесуального законодавства, а саме, всебічності та повноти з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та з застосуванням відповідних норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що наданий позивачем висновок експертного дослідження є допустимим доказом, оскільки він відповідає нормам Інструкції та одержаний у встановленому Законом порядку.

Відповідно до висновку експертного дослідження №ЕД-19-22/47468-АВ від 02 лютого 2023 року вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «TOYOTA PRIUS», номерний знак НОМЕР_2 , становить 171267,59 грн.

В апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоду, залишається зобов`язаною.

Крім того, твердження суду про те, що даний експертний висновок не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження заявлених вимог, оскільки дослідження автомобіля було проведено більше ніж через 5 місяців після виплати відшкодування та понад 16 місяців з моменту ДТП є неправильними, так як законодавством України не встановлюється жодних обмежень в часі для проведення автотоварознавчої експертизи транспортного засобу після ДТП, єдиною вимогою для проведення експертизи є перебування транспортного засобу у тому стані, в якому він перебував одразу після ДТП.

Представник Департаменту патрульної поліції - Дідковська Д.Ю. стверджує, що транспортний засіб «TOYOTA PRIUS», номерний знак НОМЕР_2 , на момент проведення експертного дослідження був у тому стані, в якому він перебував одразу після ДТП, оскільки страхової виплати для здійснення ремонту автомобіля було недостатньо, тому дії для його відновлення не вживались.

28 жовтня 2024 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відзив обґрунтований тим, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження права власності на автомобіль «TOYOTA PRIUS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був пошкоджений внаслідок ДТП.

Ксерокопія (фотографія) реєстраційного документу на вказаний автомобіль відсутня, тому у судовій справі фактично немає підтвердження, що саме вказаний автомобіль «TOYOTA PRIUS», реєстраційний номер НОМЕР_2 був пошкоджений в ДТП та оглядався як страховиком так і експертом при визначенні розміру збитку.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у відзиві звертає увагу на те, що Департамент патрульної поліції погодився із самостійно визначеним ПрАТ «СК «Євроінс Україна» розміром матеріального збитку завданого внаслідок ДТП автомобілю «TOYOTA PRIUS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також сумою виплаченого страхового відшкодування, не оспорював їх, як це передбачено Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вказує на те, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги висновок експертного дослідження № ЕД-19-22/47468-АВ від 02 лютого 2023 року, оскільки він не відповідає вимогам ст. 102 та ст. 106 ЦПК України, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 травня 2020 року по справі № 201/12712/16-ц.

Також, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3. звертає увагу апеляційного суду на відсутність в Акті огляду транспортного засобу від 13 грудня 2022 року для проведення експертного дослідження (огляд проведений більш ніж через 15 місяців з моменту ДТП) показників одометра - пробігу, а перелік запчастин та комплектуючих, які пошкоджені внаслідок ДТП, не містить відомостей чи потребують вони заміни, чи ремонту.

Вказує, що в даному акті зазначено, що автомобіль попередньо мав пошкодження і ремонтувався.

Крім того, Департаментом патрульної поліції, не надані суду належні та допустимі докази в обґрунтування понесених реальних витрат на ремонт автомобіля, які б документально підтвердили витрати на відновлювальний ремонт автомобіля «TOYOTA PRIUS», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 вважає, що позовні вимоги Департаменту патрульної поліції не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 2021 року о 03 год. 40 хв. на бул. Лесі Українки, 10 у м. Києві, сталася ДТП за участю автомобіля марки «AUDI А6», номерний знак НОМЕР_1 , яким керував відповідач, та автомобіля марки «TOYOTA PRIUS», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням працівника патрульної поліції.

Відповідно до постанови Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року у справі № 757/58046/21-п - ДТП сталася внаслідок порушення ОСОБА_1 вимог ПДР України

На момент вчинення ДТП транспортний засіб марки «AUDI А6», номерний знак НОМЕР_1 , яким керував відповідач, був забезпечений полісом ОСЦПВВНТЗ № 2074933 ПрАТ «СК «Євроінс Україна» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну в розмірі 130 000,00 грн, з франшизою 2 600,00 грн.

ПрАТ «СК «Євроінс Україна» здійснило виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 27 596,11 грн (30 196,11 - 2 600,00 грн (франшиза)) на рахунок Департаменту патрульної поліції.

Згідно висновку експертного дослідження № ЕД-19-22/47468-АВ від 02 лютого 2023 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «TOYOTA PRIUS» номерний знак НОМЕР_2 становить 171 267,59 грн.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивач просив стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром завданої шкодита відновлюваним ремонтом транспортного засобу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що ліміт відповідальності не покриває розмір заподіяної шкоди, а наданий позивачем висновок не містить відомостей про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, тому вказаний висновок суд першої визнав недопустимим.

З указаними висновками суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитись не може, виходячи з наступного.

Ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Згідно з п. 8, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормою ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (абзац 1 п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961 IV).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ст. 1194 ЦК України).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону № 1961-IV, можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15, провадження № 14-176цс18, зроблений висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IVу страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона не зобов`язує потерпілого визначати розмір збитків, які підлягають відшкодуванню, відповідно до вже сплаченої реальної вартості виконання відповідних відновлювальних робіт.

Таким чином сам по собі факт не здійснення потерпілою особою фактичної оплати, яку він мусить здійснити для відновлення пошкодженого автомобіля, не є достатньою підставою, у розумінні ст. ст. 22, 1192, 1194 ЦК України, для відмови у позові про відшкодування матеріальної шкоди.

Отже системний аналіз ст. 22 ЦК України ч. 2 ст. 1192, ст. 1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу.

Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст. 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічні по суті висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).

Згідно пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів відновлювальний ремонт (або ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості.

Тому вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку це та сума, яку за Законом має сплатити страховик як страхове відшкодування.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6- 691цс15 вказано, що «суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з товариства, працівник якого є винуватцем ДТП, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати)»

У постанові у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19 (провадження № 61- 10010св20) зроблено висновок, що відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суди не звернули уваги, що різниця між виплаченою потерпілій особі страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме особа, винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити потерпілій особі таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 522/15636/16-ц (провадження № 61-1819св17) зазначено, що «якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Враховуючи те, що на відновлення автомобіля позивача окремі вузли підлягали заміні, апеляційний суд правильно визначив розмір коштів, який необхідний на відновлення пошкодженого автомобіля позивача та зробив обгрунтований висновок про те, що на користь позивача має бути стягнута різниця між фактичним розміром шкоди, страховою виплатою і витратами, які необхідні для повного відновлення транспортного засобу».

Зазначені висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 709/370/20 (провадження № 61-16320св20).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а тому факт ДТП та вина відповідача у його вчиненні додаткового доказування не потребує.

Позивачем доведено факт заподіяння належному транспортному засобу матеріальних збитків винними діями ОСОБА_1 та виплату страховою компанією ПрАТ «СК «Євроінс Україна» страхового відшкодування у розмірі 27596,11 грн (30196,11 грн - 2600,00 грн) (франшиза)).

Звертаючись до суду з даним позовом про стягнення різниці між сумою вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та сумою виплаченою страховою компаніє, представник позивача, як на підставу для задоволення позовних вимог, надав висновок експертного дослідження № ЕД-19-22/47468-АВ від 02 лютого 2023 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «TOYOTA PRIUS» номерний знак НОМЕР_2 становить 171 267,59 грн.

Однак, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, хоче зазначити наступне.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Ст. 106 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Ч. 6 ст. 106 ЦПК України визначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Встановлення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «TOYOTA PRIUS» номерний знак НОМЕР_2 , який належить Департаменту патрульної поліції, у результаті пошкодження, яке сталося 12 вересня 2021 року, проводилось державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром на підставі листа від 23 листопада 2022 року №20322/41/11/15/02-2022 заступника начальника Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції - Євдокимова Д.А. про проведення транспотно-товарознавчого експертного дослідження.

Відповідно до п. 1.8. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень № 1950/5 від 26 грудня 2012 року, підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.

В інших випадках проводиться експертне дослідження, підставою для якого є договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовою заявою (листом) замовника (юридичної або фізичної особи), з обов`язковим зазначенням його реквізитів, з переліком питань, які підлягають розв`язанню, а також об`єктів, що надаються.

Результати проведення експертних досліджень викладаються у письмовому документі - висновку експертного дослідження.

Відповідно до абз. 14 п.4.12 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5 (у редакції, чинній на час здійснення експертного дослідження), у вступній частині висновку експерта зазначаються, зокрема, попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384 ККУкраїни або за відмову від надання висновку за ст. 385 КК України.

В той же час, колегією суддів підтверджується, що у висновку експертного дослідження № ЕД-19-22/47468-АВ від 02 лютого 2023 року не було вказано, що єксперт попереджений (обізнаний) про відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні або не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року зі справи №910/4055/18, від 16 квітня 2019 року зі справи №925/2301/14.

З огляду на викладене, якщо у висновку експерта відсутні відомості про попередження (обізнаність) його про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384 КК України або за відмову від надання висновку за ст. 385 цього Кодексу, то такий висновок є недопустимим доказом.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі №o 904/684/18.

Отже, поданий позивачем висновок експертного дослідження не може бути визнаний неналежним, у зв`язку із відсутністю зазначення в ньому відповідальності особи, що проводить дослідження, за надання завідомо неправдивого висновку, оскільки таких вимог до складання документу на той час передбачено не було.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2024 року під час розгляду даної справи в судовому засіданні експерт Костантинов А. В. пояснив, що про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок він не попереджався.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недопустимість висновку експертного дослідження № ЕД-19-22/47468-АВ від 02 лютого 2023 року.

Інших доказів, на підтвердження вартості матеріальної шкоди завданої в ДТП, які могли б бути підставою для задоволення позовних вимог, представник Департаменту патрульної поліції - Дідковська Д.Ю. не надала.

Разом з тим, судова колегія вважає, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позивних вимог, не надав належної оцінки доказам щодо стягнення ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції розміру франшизи, визначеної полісом обов`язкового страхування транспортного засобу.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент вчинення ДТП транспортний засіб марки «AUDI А6», номерний знак НОМЕР_1 , яким керував відповідач, був забезпечений полісом ОСЦПВВНТЗ № 2074933 ПрАТ «СК «Євроінс Україна» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну в розмірі 130 000,00 грн, з франшизою 2 600,00 грн.

Оскільки позивачем доведено факт заподіяння належному йому транспортному засобу матеріальних збитків винними діями ОСОБА_1 , колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги Департаменту патрульної поліції щодо стягнення з відповідача «франшизи», враховуючи наступне.

Поняття «франшиза» міститься у ст. 9 Закону України «Про страхування» і його слід розуміти як частину збитків, що не відшкодовуються страховиком згідно з договором страхування.

Крім того, застосування франшизи передбачено ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якою розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 % від страхової суми, у межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Якщо внаслідок ДТП, що сталася з особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, а шкоди заподіяно майну, то згідно з вимогами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 та п. 37.5 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник або особа, відповідальність якої застрахована, має компенсувати позивачу суму франшизи в повному обсязі.

Судом встановлено, що сума франшизи відповідачем ОСОБА_1 не відшкодовано.

Оскільки, визначену у договорі страхування франшизу страховиком винуватця ДТП, було вирахувано із суми яка перерахована на користь позивача, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 франшизу, яка установлена полісом обов`язкового страхування у розмірі 2600,00 грн.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21).

Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його неможна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v.UKRAINE, № 4909/04, § 58,ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2024 року скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача франшизи у розмірі 2600,00 грн.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом, вказавши ціну позову в розмірі 63083,91 грн, в подальшому позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, вказавши ціну позову 141098,48 грн та 2600,00 грн - «франшиза», що разом становить 143698,48 грн, після апеляційного перегляду, сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2600,00 грн (1,8 % від заявленої позивачем суми).

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено 2684,00 грн судового збору, при поданні апеляційної скарги - 4026,00 грн, тому з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції слід стягнути судовий збір в розмірі 120,78 грн.

Апеляційний суд не вирішує питання в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем в позовній заяві вказано лише попередній (орієнтовний) розрахунок, які останній очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи, а заяви про стягнення витрат на правову допомогу з відповідними доказами на підтвердження витрат стороною позивача подано не було.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції - Дідковської Дарини Юріївни задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 червня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов представника Департаменту патрульної поліції - Дідковської Дарини Юріївни до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 2600 (дві тисячі шістсот ) гривень 00 копійок (розмір фрашизи).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції судовий збір у розмірі 120 (сто двадцять) гривень 78копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Департамент патрульної поліції: 03048, м. Київ, вул. Федорова Ернеста, 3, ;

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст постанови складений 16 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар