П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2024 року м. Київ

Справа №757/28512/23-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/3486/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Ільєвої Т.Г. 28 листопада 2023 року в м. Києві, повний текст рішення складений 28 листопада 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання пунктів договору недійсними та визнання необґрунтованою суми боргу та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

- визнати недійсним п. 1.1.6 Договору - Умов та Правил надання банківських послуг та інших пунктів, які встановлюють право відповідача в односторонньому порядку змінювати чинні тарифи на використання кредитних коштів;

- визнати необґрунтованою суму боргу - 63775,66 грн;

- зобов`язати відповідача надати інформацію щодо нарахованих відсотків за використання кредитними кошами у вигляді розгорнутої повної виписки за кожен день користування кредитними коштами з деталізацією операцій зарахування та списання коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 24 грудня 2014 року між ним та відповідачем було укладено угоду, якою шляхом підписання анкети-заяви відбулося приєднання позивача до Умов та Правил надання банківських послуг в редакції, чинній на 01 грудня 2014 року. В ході користування послугами банку позивач встановив, що відсоткова ставка за користування кредитними коштами відповідачем змінювалась, про що позивача не було повідомлено. Відтак, позивач вважав, що пункт 1.1.6. Умов і правил надання банківських послуг грубо порушує чинне законодавство, що є підставою для визнання його недійсним, а нарахована на підставі цього пункту сума відсотків за користування кредитними коштами підлягає перегляду та скасуванню, тобто визначена відповідачем сума заборгованості позивача є необґрунтованою.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання пунктів договору недійсними та визнання необґрунтованою суми боргу та зобов`язання вчинити дії - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач в повній мірі розумів взяті на себе зобов`язання та наслідки за їх невиконання. Окрім цього, позивач виконував свої зобов`язання щодо користування кредитним коштами. Також позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених чинним законодавством правових підстав на підтвердження своїх позовних вимог.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням позивач, ним подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Щодо строку позовної давності зазначає, що у п. 3.10.1.6.5 Умов та правил надання банківських послуг, опублікованих на офіційному сайті відповідача міститься положення про те, що строки позовної давності за вимогами банку щодо зобов`язань клієнта, передбачених договором, встановлюються сторонами тривалістю 15 років, тобто вказаний строк встановлюється і щодо зобов`язань сплати незаконно нарахованих відсотків, які оскаржувались в суді першої інстанції, про що представник відповідача під час розгляду справи не згадав.

Також вказує, що ним було надано докази, які підтверджували самостійне звернення до банку про отримання інформації, а саме: листування з банком, аудіозаписи телефонних розмов з представниками банку, скрин-шоти з офіційного мобільного додатку банку, який також вважається офіційним методом звернення та отримання інформації від банку.

Щодо необґрунтованості доводів в частині оскарження п 1.1.6 Умов договору, то вказаний пункт прямо надає право відповідачу змінювати в однобічному порядку істотні умови договору, в тому числі, тарифи та відсотки за користування кредитними коштами, які у свою чергу, є частиною зазначених умов та правил, що й було зроблено відповідачем неодноразово за період дії договору.

Крім того, щодо твердження суду що сума боргу була необґрунтованою, вказує, що до матеріалів справи ним було додано розрахунок надмірно нарахованих відсотків за період користування кредитними коштами на суму 11868,50 грн, і саме на цю суму має бути зменшена сума боргу позивача перед банком на підставі перерахунку банком загальної суми боргу, згідно з початковими умовами договору.

На підставі вищевикладеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача вказує, що проаналізувавши умови договору, а саме п. 1.1.6 Умов і Правил, жодних посилань на встановлення або збільшення будь-якої відсоткової ставки по будь-яким договорам розділ не містить, як на те зазначав позивач.

Крім того, зазначає, що пред`являючи вимогу про визнання частини договору недійсною, позивач був зобов`язаний вказати конкретно, який саме пункт договору суд мав визнати недійсним.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання необґрунтованою суми боргу 63775,66 грн, позивач не зазначив виклад обставин, якими він мав пояснити, чому суд мав дійти висновку щодо необґрунтованості суми боргу та не подав жодного доказу та розрахунку на підтвердження своїх вимог.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні позивач, який приймав участь в режимі відеоконференції, підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про задоволення заявлених ним вимог в повному обсязі.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. А тому на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважала, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 24 грудня 2014 року між сторонами у справі було укладено угоду №SAMDNWFC7, шляхом підписання позивачем анкети-заяви, у відповідності до якої відбулося приєднання позивача до Умов та Правил надання банківських послуг в редакції, чинній на 01 грудня 2014 року, розміщеній на офіційному сайті відповідача www.privatbank.ua/terms.

За зазначеною угодою відповідач надав позивачу в користування платіжну картку «Універсальна» з кредитним лімітом, вартість обслуговування якої (в тому числі, користування кредитними коштами) була погоджена в тарифах, що містяться в розділі 2.7.5 Умов та Правил надання банківських послуг. Вказані обставини визнані сторонами у справі.

В п. 1.1.6 Умов та Правил надання банківських послуг зазначено наступне:

«1.1.6 Змінення Умов і Правил.

1.1.6.1. Зміни до цих Умов і Правил надання банківських послуг вносяться Банком щомісяця в однобічному порядку у випадках, не заборонених чинним законодавством України.

1.1.6.2. У тих випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, Банк повідомляє Клієнтів про внесені зміни шляхом використання наступних каналів зв`язку.

1.1.6.2.1. Офіційний сайт Банку: www.privatbank.ua, розміщення інформації у відділеннях Банку.

1.1.6.2.2. Підпис необхідних документів безпосередньо у відділенні Банку.

1.1.6.2.3. Іншими каналами зв`язку у відповідності до Умов та правил.

1.1.6.3. Банк розглядає пропозиції клієнтів та інших осіб, отримані через зазначений вище сайт Банку, які обов`язково будуть розглянуті, але не призводять до безсуперечного внесення змін у відносинах між Банком і Клієнтом.

1.1.6.4. Зміни, внесені в Умови та правила діють з моменту їх публікації на сайті, але не пізніше підтвердження змін діями Клієнта щодо використання послуг Банку.» /а.с.9/

У п. 2.7.5.1 Умов зазначено, що це «Справжні Умови використання кредитних карт ПАТ КБ Приватбанку (далі - Умови використання карт ), «Пам`ятка Клієнта/Довідка про умови кредитування», Тарифи на випуск і обслуговування кредитних карт (Тарифи), а також Заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, є кредитним договором».

Посилання на тарифи також присутнє в п. 2.7.5.12.3. В кінці зазначеного розділу 2.7.5 Умов містяться тарифи, а саме: базова ставка, % в місяць - 2,9 %, ефективна ставка, % в рік - 34,22 %, а п. 2.7.5.12.5 тлумачить спосіб нарахування відсотків: «За користування Кредитом і Овердрафтом Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів в році /а.с.63-65/.

Матеріали справи містять виписку по рахунку кредитної картки позивача з грудня 2014 року з деталізацією лише видатків з карткового рахунку, з якої вбачається використання позивачем кредитних коштів та списання відповідачем відсотків за використання кредитного ліміту /а.с.10-62/.

Також матеріали справи містять виписку виключно по нарахованим відсоткам, з якої вбачається, що у період з 24 грудня 2014 року до 31 липня 2015 року проценти за користування кредитним лімітом нараховувались за процентною ставкою 34,8 % річних (2,9 % на місяць), з 01 серпня 2015 року до 30 вересня 2016 року за процентною ставкою 43,2 % річних (3,6 % на місяць), з 01 жовтня 2016 року до 31 серпня 2020 року за процентною ставкою 42,0 % річних (3,5 % на місяць), з 01 вересня 2020 року до 28 лютого 2022 року та з 01 жовтня 2022 року до 31 січня 2023 року за процентною ставкою 40,8 % річних (3,4 % на місяць).

Апеляційним судом за даними Єдиного державного реєстру судових рішень також встановлено, що в провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває справа № 182/3010/23 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Станом на час даного розгляду рішення суду у вказаній справі відсутнє.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Також згідно із статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Згідно частини першої статті 626, частини першої статті 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги.

Згідно з частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями15 і 23 цього Закону.

У частині 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

У ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини.

Згідно з частині 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року в справі № 405/4719/16-ц зазначено, що, встановивши, що на час укладення договору про надання споживчого кредиту позичальник був ознайомлений зі змістом договору, про що свідчить його підпис; у подальшому погашав кредитну заборгованість протягом тривалого часу; не звертався до банку щодо роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань і не заявляв про те, що йому незрозумілі умови кредитного договору, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, відсутності підстав щодо нечесної підприємницької практики чи введення позичальника в оману.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі № 201/10403/19 вказано, що виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.

В порядку визначеному частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В силу частині 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд у Постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 521/10766/18 вказав на те, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

З наведених обставин справи вбачається, що сторонами визнаються обставини виникнення між ними у грудні 2014 року договірних правовідносин, а саме правовідносин щодо банківського рахунку.

Позивач визнає, що перед укладенням договору йому була надана інформація про умови надання банківських послуг, проте посилаючись на великий обсяг, позивач не ознайомився з ними.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що сторонами було узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строки та умови кредитування, що свідчить про наявність волі позивача на укладання такого договору шляхом підписання анкети заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Позивач ознайомився та погодився на умови договору, що сам позивач не заперечує, та що дозволяє дійти висновку, що позивач будучи повнолітньою, дієздатною особою в повній мірі розумів взятті на себе зобов`язань та настання наслідків за їх не виконання.

Позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору тобто користування кредитними коштами протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористався.

Банк виконав свої обов`язки перед позивачем та надав йому кредитні кошти, які останній використовував тривалий час та здійснював погашення заборгованості та нарахованих відсотків.

Слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належним чином свої доводи необґрунтовано, оскільки пункт 1.1.6 який позивач оскаржує не містить зазначення щодо відсоткової ставки.

Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, позивач мав можливість не вступати у кредитні відносини із відповідачем, якщо дійсно вважав встановлення різних процентних ставок в частині обслуговування кредитної заборгованості несправедливою умовою, натомість позивач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши договір, позичальник засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором.

Щодо вимоги про визнання суми боргу необґрунтованою, то вона не підлягає задоволенню, оскільки позивач загалом належним чином не сформулював свою позицію щодо даної вимоги. Окрім цього, суд першої інстанції вірно вказав, що дана вимога є безпідставною, оскільки в контексті звернення до суду вбачається, що вона несе характер оскарження заборгованості позивача, яка як встановлено апеляційним судом є предметом розгляду у іншій справі. А звернення з вимогою для здобуття доказу для іншої справи не допускається.

Щодо зобов`язання надання інформації, то дана вимога також не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано доказів відмови відповідача у вчиненні вказаної дії. Посилання позивача в апеляційній скарзі на листування з банком, аудіозаписи телефонних розмов з представниками банку, скріншоти з офіційного мобільного додатку банку, який також вважається офіційним методом звернення та отримання інформації від банку є безпідставним, оскільки матеріали справи не містять цих доказів.

Доводи апеляційної скарги щодо збільшення строку позовної давності у п. 3.10.1.6.5 Умов та правил надання банківських послуг, на підставі ч.6 ст.367 ЦПК України, не приймаються до уваги апеляційного суду, оскільки вказані положення не були предметом оскарження в суді першої інстанції, тому ним не оцінювались, що унеможливлює їх розгляд апеляційним судом.

Положеннями ЦК України визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Проте застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення та можливості відновлення порушеного права.

Всупереч вказаним положенням процесуального закону стороною позивача не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Разом з тим, апеляційна скарга переважно мотивована неповним з`ясуванням судом обставини справи в зв`язку з відсутністю доказів, що виходячи з наведених положень є обов`язком сторін у справі, зокрема позивача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів.

Таким чином доводи апеляційної скарги позивача щодо невірного вирішення судом першої інстанції позовних вимог не знайшли свого підтвердження, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства. Судом першої інстанції надано вірну оцінку обставинам справи, в межах заявлених позовних вимог, вірно вирішено спір по суті. Тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, підстави для компенсації позивачеві понесених ним витрат пов`язаних з переглядом справи апеляційним судом також відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 19 грудня 2024 року.