Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення помилково перерахованих грошових коштів,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення помилково перерахованих коштів посилаючись на те, що 224.05.20122 року позивачем було здійснено помилкове перерахування грошових коштів ОСОБА_4 в сумі 100030,01 грн. з власного дебетного рахунку на картковий рахунок. Внаслідок збереження неправильних реквізитів платежу у своєму додатку «Приват24», в подальшому здійснив помилкове перерахування коштів на картку відповідача ще 27.05.2022 року в сумі 100030,01 грн. та 01.06.2022 року в сумі 100030,01 грн. Таким чином, він помилково перерахував відповідачу грошові кошти в розмірі 300090,03 грн. Помилковість його дій спричинена важким психологічним станом початку збройної агресії. Проте що платежі були здійснені помилково дізнався нещодавно, отримавши відповідь від АТ КБ «Приватбанк» повну виписку руху грошових коштів по своїх рахунках. 11.09.2023 року він надіслав на адресу відповідача вимогу про повернення помилково перерахованих грошових коштів, проте відповідь на вимогу він не отримав, грошові кошти відповідачем не повернуті.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 04.10.2023 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

02.11.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи. З відзиву вбачається, що відповідач позов не визнає з наступних підстав. Так, відповідач визнає факт перерахування йому 24.05.2022 року, 27.05.2022 року та 01.06.2022 року трьома платежами вказану в позові грошову суму. Грошові кошти були перераховані не помилково, а як оплата за товар, а саме: олію, яку позивач придбав у ОСОБА_5 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.01.2024 року задоволено частково клопотання представника відповідача та витребувано з АТ КБ «Приватбанк» інформацію.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в поновму обсязі та просить суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 300 090, 03 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстави викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 здійснив три перекази рівними сумами по 100030,01 грн. на рахунки ОСОБА_4 24.05.2022 року, 27.05.2022 року та 01.06.2022 року.

Одночасно із цим вбачається, що в період часу з 29.04.2022 року по 18.07.2022 року позивачем також були здійснені 6 переказів на ім`я ОСОБА_5 та 5 переказів на ім`я ОСОБА_6 на загальну суму 819 182, 34 грн..

Факт переказу коштів представник відповідача в судовому засіданні визнав, проте зазначені, що дані кошти були перераховані як оплата за товар, соєву олію, отриманий від ОСОБА_5 .

В судовому засіданні представник відповідача заперечує щодо факту наявності договірних відносин.

З доказів наданих відповідачем та долучених до матеріалів справи, вбачається, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань засновником ТОВ «Тіберіум» є в тому числі ОСОБА_5 , а керівником є ОСОБА_4 .

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань засновником ТОВ «Ем груп Україна» є ОСОБА_3 .

Згідно товаротранспортної накладної № 1 від 21.06.2022 року замовнику ОСОБА_3 було відвантажено ОСОБА_5 соєву олію на загальну суму 729 640,00 грн.

З приєднаних до матеріалів справи скриншотів переписки вбачається, що була домовленість щодо купівлі олії та є посилання на номери карткових рахунків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

З наявних в матеріалах справи доказів, фактичних договірних відносин між позивачем та відповідачем встановити не надається можливим, проте вбачається наявність домовленостей між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , результатом якої стало перерахування коштів.

В судовому засіданні представником позивача зазначено, позивач перераховуючи грошові кошти помилився в реквізитах на які повинен був перерахувати кошти.

Відповідно до п. 69 ч.1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» помилкова платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини надавача платіжних послуг здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі.

Відповідно до п. 42 ч.1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача щодо використання платіжного інструменту, помилкових, неналежних, неакцептованих платіжних операцій, ініційованих з використанням такого платіжного інструменту, надавати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, встановлений договором, але не більше строку, передбаченого законом для розгляду звернень (скарг) громадян.

На виконання ухвали суду про витребування доказів АТ КБ «Приватбанк» надав інформацію, що звернень від ОСОБА_3 з відповідними запитами про помилково перераховані кошти у 2022 році з рахунка ОСОБА_3 на рахунок ОСОБА_4 не було.

Судом також встановлено, що до банку ОСОБА_3 з повідомленням про вчинення неналежної платіжної операції внаслідок невірного зазначення реквізитів отримувача платежу не звертався. До банку позивач звернувся лише з метою отримання інформації щодо руху коштів по його рахунку.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

На виконання вимог ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України, позивачем не надано до суду належних, достовірних та достатніх доказів, що позивач перераховуючи кошти помилився в реквізитах отримувача та мав намір перерахувати кошти інші особі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Отже судом встановлено, що ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_4 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти неодноразово, всього було перераховано 3 платежі. У призначенні платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є переказ особистих коштів. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі неодноразово, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, що кошти, які були перераховані на рахунок ОСОБА_4 є такими, що набуті відповідачем без достатньої правової підставі, а відтак у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 300090,03 грн., як набутих відповідачем безпідставно слід відмовити за недоведеністю.

До аналогічних висновків дійшов Верховний суд у справі № 127/12240/22 викладених в постанові від 17.04.2024 року.

Зважаючи на те, що на підставі ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_3 відмовлено повністю, судові витрати по справі покладено на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1212, 1215 ЦК України, Законом України «Про платіжні послуги», ст. 4 ,5, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 141, 247, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення помилково перерахованих грошових коштів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 21.05.2024 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Н.О.Яровенко