Дата документу 20.12.2024Справа № 554/9720/23
Провадження № 2/554/1485/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

Головуючого судді - Тімошенко Н.В.,

при секретарі судових засідань Рябченко В.В.,

за участю представника відповідача Листопад М.І.,

представника третьої особи Кобеляцької М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби в Полтавській області про стягнення моральної шкоди,-шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

17 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до якої прохав стягнути на його користь з ГУ Пенсійного фонду в Полтавській області за рахунок коштів Державного Бюджету України - 500 000 гривень (п`ятсот тисяч гривень) відшкодування моральної шкоди, яка була завдана протиправними діями та бездіяльністю ГУ Пенсійного фонду в Полтавській області за період часу з 21.02.2018 року по 12.10.2023 року.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що проходив службу в Кременчуцькому МУ УМВС України в Полтавській області на посаді старшого слідчого СВ Кременчуцького МУ із спеціальним званням підполковник міліції на підставі наказу УМВС України в Полтавській області №140ос від 14.05.1975 року. В подальшому був звільнений з органів внутрішніх справ на пенсію за віком на підставі наказу УМВС України в Полтавській області №54 о/с від 13.06.2000 року. Вислуга на момент звільнення складала у календарному обчисленні 27 років 29 днів.

ГУ Пенсійного фонду в Полтавській області, як один із органів державної влади, протиправно не гарантував у супереч ст. З Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» повагу, як ветерана органів внутрішніх справ МВС України, а навпаки створював умови для погіршення стану здоров`я, через постійні стреси, хвилювання, скорочував життя своїми дискримінаційними та протиправними діями, порушив соціальні гарантії на належний рівень пенсійного забезпечення, не давав відпочивати під час перебування на пенсії та системно порушував гарантоване право на належне пенсійне забезпечення.

ГУ Пенсійного фонду в Полтавській області затягувало та тривалий час не виконувало З (три рішення суду, якими було визнано протиправні дії та бездіяльність ГУ Пенсійного фонду в Полтавській області), а саме: рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року справа №816/715/18 року, яке залишено в силі Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.06.18 року (лист ВПВР УЗПВР у Полтавській області №8587 від 4.10.2018, постанова про закінчення виконавчого провадження від 16.11.18 року ВП №56828044), Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року справа № 440/2055/19, яке залишено в силі постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.11.19 року (неодноразово виконавчою службою накладались штрафи на ГУ Пенсійного фонду в Полтавській області лист ВПВР УЗПВР у Полтавській області №02.1.18/2446 від 12.03.2021), Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.11.18 року, справа № 1640/3381/18, залишеного без змін ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2019 року.

Відповідач не виконав 4 рішення, яким визнано протиправними його дії, а саме справи: № 440/18492/21, № 440/9021/21, № 440/3683/20, № 440/7871/21, що завдало позивачу моральної шкоди, що змусило його звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач прохав розглядати позовну заяву у його відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, прохала відмовити.

Представник третьої особи прохала відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає - 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Саме на ці норми закону позивач посилається, як на підставу своїх позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р., розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Згідно з частинами третьою-четвертою статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я.

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як встановлено було в судовому засіданні, позивач скористався своїм правом, гарантованим їй Конституцією України та іншими спеціальними законами і оскаржив рішення відповідача про відмову перерахувати пенсію, до суду.

Доводи позивача в позовній заяві зводяться до того, що йому завдано моральну шкоду протиправними діями Пенсійного Фонду в Полтавській області, які виразились у погіршенні стану здоров`я, душевних стражданнях, приниженні гідності в очах оточуючих близьких людей.

На підтвердження своїх доводів позивач не надав суду жодного доказу, зокрема, будь-яких медичних документів про звернення до медичного закладу про погіршення стану здоров`я.

У суду немає жодних підстав для того, щоб зробити висновок про те, що у позивача дійсно погіршився стан здоров`я, що він зазнав фізичних страждань, біль і, як наслідок, отримав моральну шкоду.

Частиною 2 ст. 95 Конституції України визначено, що виключно Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків, виходячи з фінансових можливостей держави.

Відповідно до статті 8 Закону №2262-ХІІ виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з пунктами 20 та 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

Бюджет Пенсійного фонду України затверджується Кабінетом Міністрів України. Кошти Державного бюджету України включаються до бюджету Пенсійного фонду України в обсягах, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

В Головное управління самостійно не формує бюджет та не виділяє кошти із державного бюджету на фінансування пенсій.

Водночас, підпунктом 4 пункту 4 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою КМУ від 23.07.2014 №280, Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань розробляє проект бюджету Пенсійного фонду України та подає його Міністерстві соціальної політики для внесення в установленому порядку на розгляд Кабінетові Міністрів України, здійснює ефективний поділ фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення, забезпечує своєчасне та у повному обсязі фінансування виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством проводяться за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, складає звіт про виконання бюджету Фонду.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень ст. 1, ч. 1-3 ст. 95, ч. 2 ст. 96, пп. 2, 3, 6 ст. 116, ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 129 Конституції України, п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України, п. 2 ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з окремими положеннями Конституції України, роз`яснено повноваження Кабінету Міністрів України щодо регулювання порядку та розмірів соціальних виплат, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України на основі і на виконання Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Приймаючи вказане Рішення, Конституційний Суд України виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пп 2, 3 ст. 116 Конституції України.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.07.2021 по справі №440/7871/21 ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії з 01.12.2019 відповідно до ст. 51 і 63 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, постанов Кабінету Міністрів України №988 від 11 листопада 2015 року Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції на підставі довідки Державної установи Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Полтавській області №33/37-4/10172 від 04 червня 2021 року, виходячи з 76% грошового забезпечення. З метою виконання рішення суду по даній справі пенсійним органом направлено лист від 27.04.2023 №1600-0404-5/31091 до Пенсійного фонду України з проханням виплатити заборгованість пенсії по рішенню суду по даній справі, включену до реєстру, який функціював згідно «Порядку ведення обліку рішень суду у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою» (копія листа додається).

У відповідь на вказаний запит, Пенсійний фонд України вказав, що нараховані на виконання рішень суду кошти підлягають виплаті в межах затверджених бюджетних призначень на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду (лист від 15.05.2023 р. № 2800-030102-9/26530 (копії відповідей додаються). Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно направлено лист від 09.10.2023 до Пенсійного фонду України з проханням виплатити заборгованість пенсії по рішенню суду по справі № 440/7871/21.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.08.2020 по справі №440/3683/20 Головним управлінням по ОСОБА_1 створено розрахунок щодо нарахування за період з 01.01.2016 по 30.04.2020, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати нарахованої пенсії на загальну суму 42 388,81 грн. (розрахунок додається), та обліковано дану заборгованість в Пенсійному фонді України. Датою внесення до черги в реєстр судових рішень є 20.08.2020. З метою повного виконання даного рішення суду Головне управління неодноразово зверталося до Пенсійного фонду України із запитами від 01.03.2021 №1600-0404-5/15835 від 28.09.2021 №1600-0404-5/66108 та від 15.02.2023 за № 1600-0404-5/10852 з проханням розглянути питання виплати заборгованості пенсії, нарахованої на виконання рішення суду, проте у відповідях Пенсійного фонду України повідомлялося, що кошти, нараховані на виконання рішення суду, підлягають виплаті в межах затверджених бюджетних призначень на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду.

Повторно Головне управлінння звернулося з відповідним запитом до Пенсійного фонду України від 08.06.2023 №1600-0404-5/43531.

За загальним правилом, рішення суду виконують після набрання ним законної сили. Можливо виконати рішення суду добровільно:

з моменту набрання рішенням суду законної сили;

до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження.

Фінансування пенсій особам, яким призначена пенсія відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ) з 01 квітня 2021 року здійснюється з рахунку Пенсійного фонду України централізовано, без перерахувань відповідних коштів на рахунок Головного управління.

Фінансування видатків, пов`язаних з погашенням заборгованості за рішеннями суду, відбувається в порядку черговості виконання рішень суду за датою набрання ними законної сили.

Зазначені кошти входять до складу запланованих асигнувань з державного бюджету по бюджетній програмі за КПКВК 2506080 «Фінансове забезпечення виплати пенсій, надбавок та підвищень до пенсій, призначених за пенсійними програмами, та дефіциту коштів Пенсійного фонду». Головним розпорядником коштів державного бюджету, що виділяються на забезпечення виплат по зазначеній бюджетній програмі, є Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України відповідальний виконавець і розпорядник коштів нижчого рівня. Відтак, виплата коштів на виконання вищезазначеного рішення суду ОСОБА_2 буде здійснена в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат, виділених на цю мету.

Таким чином, Управлінням добровільно виконано рішення суду в межах покладених зобов`язань та відповідно до чинного законодавства.

Виходячи з викладеного вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, які її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст.1167 ЦК України.

Відповідно до наведеної норми підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність так званого складу цивільного правопорушення (делікту), який включає в себе наступні елементи: наявність самої моральної шкоди; протиправні дії чи бездіяльність заподіювача шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями (бездіяльністю) та завданою шкодою. В залежності від змісту правовідносин необхідна також вина особи, яка заподіла шкоду.

При цьому згідно з ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд України, який в абз. 2 п. 5 постанови Пленуму від 31 травня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (далі Постанова № 4) зазначає, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, при розгляді вимоги позивача про відшкодування завданої йому моральної шкоди судом можуть братися до уваги лише ті негативні наслідки немайнового характеру, які доведені позивачем під час розгляду даної справи.

Так, відповідно до вищевказаних норм права позивач при розгляді справи повинен був довести:

факт наявності моральної шкоди;

факти протиправних діянь Управління;

наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями Управління та завданою шкодою;

- вина заподіювача шкоди.

Але вказані обставини не були доведені позивачем, а доводи щодо спричинення моральної шкоди, викладені у позовній заяві, є безпідставними і нічим не доведеними як і визначений ним розмір шкоди, яка на думку позивача підлягає відшкодуванню.

Відповідно до п. 9 Постанови № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тобто вказана норма встановлює повноваження суду щодо визначення розміру моральної шкоди.

Однак, слід враховувати те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. (Аналогічний висновок містить рішення ВСУ від 18.11.2009 по справі №6-12041св09, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014 по справі № 6-32078св14).

Таким чином, позивачем не надано жодного доказу, який міг би підтвердити сам факт спричинення моральної шкоди та жодних доказів в обґрунтування заявленого розміру відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у повній мірі скориставсь своїм конституційним правом, яке гарантоване державою на оскарження рішення Управління пенсійного фонду під час нарахування пенсії. Вимоги позивача виконані відповідачем, пенсія перерахована та виплачується згідно чинного законодавства та рішення суду.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги не доведені і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби в Полтавській області про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Копію повного судового рішення направити учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні протягом 2 (двох) днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

З текстом рішення суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Повне рішення складено 20.12.2024 року.

Суддя Н.В.Тімошенко