Справа № 538/889/23
Провадження № 2/538/10/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 листопада 2024 року Лохвицький районний суд Полтавської області в складі :
головуючого судді - Бондарь В.А.
за участю секретаря судового засідання -Горілей Л.В.
розглянувши матеріали цивільної справи за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про застосування наслідків нікчемного правочину, витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні та володінні нерухомим майном, -
В провадженні Лохвицького районного суду Полтавської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності на майно.
Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемного правочину, витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні та володінні нерухомим майном.
Від первісного позивача ОСОБА_2 22.06.2023 року до суду надійшла заява про залишення його позову без розгляду.
Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 14.09.2023 року первісна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності на майно за заявою позивача залишена без розгляду. Дана ухвала суду набрала чинності.
В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги та надали пояснення аналогічні позову. Просять суд позов задовольнити.
В судовому засіданні відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та пояснив, що він вважає себе власником спірного нерухомого майна, оскільки він придбав відповідно до розписки житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 , просить суд відмовити у позові у повному обсязі.
Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належним чином повідомлені в судове засідання не з`явилися.
Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку.
Так, судом встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 155, виданий 21.11.2000 року та посвідчений приватним нотаріусом Домбровською Т.В. на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Так, в судовому засіданні сторонами по справі не спростовувався той факт, що в липні 2022 року третя особа ОСОБА_3 привезла на зустріч до ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2 та повідомила , що він як ВПО проживатиме у вищезазначеному будинку, а в подальшому, ймовірно вказаний будинок буде викупляти. При зустрічі відповідач ознайомився з правовстановлюючими документами щодо права власності на житловий будинок. В подальшому зустріч власників майна з відповідачем відбулася в жовтні 2022 року, у зв`язку із порушенням правил добросусідства позивачка була викликана старостою с. Піски ОСОБА_5 до їх будинку для врегулювання спору із сусідами, яким стався через дії відповідача ОСОБА_2 . За наслідками відповідної зустрічі 17.10.2022 року ОСОБА_2 повідомлено про необхідність звільнення з житлового будинку, що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Останній також був повідомлений про те, що не пізніше 01.04.2023 року він повинен звільнити вказане приміщення. При зверненні в квітні 2023 року до ОСОБА_2 звільнити будинок, останнім заявлено, що він є законним власником цього майна, оскільки він його придбав у третьої особи ОСОБА_3 .
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Відповідач не є членом сім`ї позивача й відповідні договори, які б надавали право проживати йому у даному будинку, в передбачений законом спосіб між сторонами по справі не укладалися.
Також даний факт підтверджується тим, що позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 постійно сплачувалися комунальні послуги щодо утримання житлового будинку (а.с.36-38).
Крім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в судовому засіданні надали показання про те, що дійсно з 2022 року ОСОБА_2 проживав як ВПО за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з порушенням правил благоустрою території Заводської громади та правил добросусідства постійно виникали конфлікти з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим була запрошена власниця даного житлового будинку ОСОБА_1 для бесіди з ОСОБА_2 з приводу даних фактів. Також свідок ОСОБА_5 зазначив, що ОСОБА_2 не зареєстрований у вказаному будинку.
У відповідності до ст. ст. 76, 90 ЦПК України суд не ставить під сумнів показання свідків наданих у судовому засіданні.
Крім того, ні сам по собі факт наявності домовленості в 2022 році між позивачем та третьою особою ОСОБА_3 щодо купівлі-продажу будинку та сплата відповідачем ОСОБА_2 на виконання вказаної домовленості коштів за будинок, не можуть вважатися належним і допустимим доказом наявності у відповідача у даній справі передбачених законом підстав для зайняття вказаного будинку, й не спростовують наявності на час розгляду справи права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на вказаний будинок. Тому, заперечення ОСОБА_2 відносно заявленого позову суд вважає таким, що не заслуговують на увагу.
Згідно із ст. ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
З урахуванням того, що єдиними власниками житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а доказів наявності у відповідача ОСОБА_2 , передбачених законом для проживання в будинку, матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про те, що внаслідок проживання відповідача ОСОБА_2 позивачу чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні на власний розсуд вказаним майном, а тому її позовні вимоги є підставними й такими, що підлягали задоволенню.
На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2147,20 грн., що підтверджено документально.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 6-13, 19, 76-90, 133, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 321, 383, 391, 391 ЦК України, суд
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про застосування наслідків нікчемного правочину, витребування майна із чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні та володінні нерухомим майном- задовольнити.
Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 48,2 кв.м, жилою площею 25,7 кв.м., з допоміжними господарськими будівлями: сараєм, погребом, колодязем, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 шляхом виселення ОСОБА_2 із вказаного житлового будинку.
Зобов"язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні ОСОБА_1 належним їй на праві приватної власності житловим будинком загальною площею 48,2 кв.м., жилою площею 25,7 кв.м., з допоміжними господарськими будівлями: сараєм, погребом, колодязем, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , понесені судові витрати з оплати судового збору в розмірі 2147,20 грн.
Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1ст. 354 ЦПК Українипротягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Суддя В.А. Бондарь