КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/2448/20 Головуючий у І інстанції Мерзлий Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 грудня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 квітня 2024 року у справі за позовом прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Бучанської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсними рішень ради та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року прокурор Київської області в інтересах Кабінету Міністрів України звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що Бучанською міською радою 26 вересня 2019 року прийнято рішення № 3987-66-VІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 , яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:091:0005 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного рішення державним реєстратором Бородянської селищної ради 15 жовтня 2019 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:091:0005 за ОСОБА_1 (індексний номер рішення 49160837).

При цьому, установлено, що рішення Бучанської міської ради від 26 вересня 2019 року № 3987-66-VІІ суперечить вимогам земельного та лісового законодавства України з огляду на наступне.

Так, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року у справі № 367/4187/14-ц, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Київської області від 02 червня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року, задоволено позов заступника прокурора Київської області та визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови».

Висновки судів підтверджені постановою Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у вищевказаній справі.

Судами у вказаній справі встановлено, що Бучанською селищною радою 25лютого 2002 прийнято рішення № 71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови». На час прийняття такого рішення землі, віднесені до земель житлової та громадської забудови, мали лісогосподарське призначення, тому Бучанська селищна рада перевищила свої повноваження і з порушенням закону, без розпорядження уповноваженого державного органу, за відсутності згоди органу лісового господарства, без відповідного проекту землеустрою прийняла рішення про віднесення земель лісового фонду до земель житлової та громадської забудови.

Також, судами встановлено, що належність спірних земель до лісового фонду, віднесених до категорії лісів першої групи, підтверджується їх розташуванням у відповідному кварталі Бучанської лісової дачі згідно з довідкою ВО «Укрдержліспроект» від 14 липня 2014 року, а також планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування: планшетом-картою-схемою лісонасаджень (розташування урочищ) у Плані лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського обласного виробничого тресту зеленого господарства (лісовпорядкування 1988 року) відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України.

Площа земельної ділянки Бучанської лісогосподарської установи, яку рішенням Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року віднесено до земель житлової та громадської забудови в межах Бучанської селищної ради становила 890 га згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Враховуючи викладене, судами визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV, яке прийнято з перевищенням повноважень, всупереч вимогам ст. 20, ч. 4 ст. 83, п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України та статей 27, 31, 57 Лісового кодексу України (в редакції від 20 грудня 2001 року), так як жодних рішень органів державної влади про передачу земель лісового фонду державної власності до комунальної власності не приймалось.

Разом з тим, рішенням Бучанської міської ради від 26 вересня 2019 року № 3987-66-VІІ земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:091:0005 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 відведено у приватну власність за рахунок земель лісогосподарського призначення.

Віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення Бучанської лісової дачі підтверджується інформацією та картографічними матеріалами виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 21 січня 2020 року № 25.

Згідно вказаної інформації, земельна ділянки з кадастровим номером :01:091:0005 відноситься до земель лісового фонду Бучанського лісгоспу Київського обласного управління комунального господарства та розташовані в кварталі 24 Бучанської лісової дачі.

Правовий статус спірної лісової ділянки посвідчується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, а саме Планом лісонасаджень Бучанського коммунального лісхозу та Проектом організації і розвитку лісового господарства Бучанського коммунального лісхозу Бучансько їлісової дачі.

Так, вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності та зміна їх цільового призначення належала до виключно до компетенції Кабінету Міністрів України. У даному випадку рішення про передачу у власність земельних ділянок прийнято не уповноваженим на це органом - Бучанською міською радою, тоді як повноваження по розпорядженню спірною земельною ділянкою державної власності належали Кабінету Міністрів України.

Таким чином, Бучанська міська рада при прийнятті рішення від 26 вересня 2019 року № 3987-66-VІІ, яким передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку по АДРЕСА_1 , вийшла за межі визначених законом повноважень, оскільки вирішення питання вилучення земель лісового фонду державної власності та зміна їх цільового призначення не належало до компетенції Бучанської міської ради.

Згідно інформації Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2020 року № 4701/0/2-20 рішення про вилучення та зміну цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення Бучанського комунального лісгоспу в межах кварталів 23 і 24 Бучанської лісової дачі останнім не приймалися.

У даному випадку, оспорювана земельна ділянка до її відведення у приватну власність мала лісогосподарське призначення.

З огляду на викладене позивач вважає, що вказане рішення Бучансько їміської ради прийняте всупереч вимог 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3, 12, 13, 17, 20, 55, 56, 57, 84, 122, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 5, 7, 8, 12, 33, 57 Лісового кодексу України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та підлягає скасуванню в судовому порядку.

Крім того, всупереч вказаним вимогам законодавства, державна експертиза проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки з кадастровими номерами :01:091:0005 не проводилась, як наслідок Бучанська міська рада не мала права приймати оскаржуване рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Оскільки у ОСОБА_1 право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише відповідно до ст. 16 та ст. 388 Цивільного кодексу України шляхом визнання недійсним рішення Бучанської міської ради та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння на користь держави.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив визнати недійсним рішення Бучанської міської ради від 26 вересня 2019 року № 3987-66-VІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 ро передачу земельної ділянки за кадастровим номером :01:091:0005 у приватну власність ОСОБА_1 », витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :01:091:0005 вартістю 4277,56 грн з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 », а також стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Київська обласна прокуратура звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку що постановою Верховного Суду у справі № 367/4187/14-ц від 26 травня 2021 року спростовано обставини, на які посилалась Київська обласна прокуратура у даній справі як на преюдиційні, а тому, прокурором не доведено факту віднесення спірної земельної ділянки з кадастровим номером :01:091:0005 до земель лісогосподарського призначення.

Також, судом зазначено, що Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 та, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, та передавати земельні ділянки громадянам у власність під забудову протягом 2006-2012 років.

Однак, такі висновки суду першої інстанції є неправильними, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та дослідженим у ході її розгляду доказам.

Позивач вказує, що відмова суду у задоволенні позову фактично ґрунтувалася на доводах, викладених у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 367/4187/14-ц, якою залишено без змін рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, скасовано рішення суду від 27 жовтня 2014 року та відмовлено у задоволенні позову прокуратури, зокрема, про визнання недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV, яким віднесено землі лісогосподарського призначення до земель житлової та громадської забудови.

Вказані висновки суду про не належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення є безпідставними з огляду на наступне.

Рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV, яким незаконно віднесено землі лісогосподарського призначення до земель житлової та громадської забудови, не є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом правомірності дій Бучанської міської ради при відведенні в приватну власність оспорюваної земельної ділянки в розумінні приписів ст. ст. 76-83 Цивільного процесуального кодексу України з огляду на його невідповідність приписам ст. ст. 12, 116, 122, 149 Земельного кодексу України, оскільки ним не затверджувалось жодних проектів землеустрою щодо відведення або вилучення із складу земель лісогосподарського призначення Бучанської лісової дачі земельних ділянок і таке віднесення проведено неуповноваженим органом за відсутності погодження органу лісового господарства та органів державного контролю, а державна експертиза землевпорядної документації взагалі не проводилась.

Крім того, жодних рішень органів державної влади про зміну статусу земель Бучанського лісництва Бучанської лісової дачі та їх виведення з державної власності не приймалось жодним уповноваженим на це органом державної влади.

Водночас, право власності держави на усі земельні ділянки лісогосподарського призначення Бучанської лісової дачі, в тому числі і на вищевказану оспорювану земельну ділянку, посвідчується за приписами ст.ст. 93, 94 Лісового кодексу України та п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України планово-картографічними матеріалами, розробленими у 1988 році, і до одержання в установленому порядку правопосвідчувальних документів, зазначені планово-картографічні матеріали є належними доказами на підтвердження права постійного користування на раніше надані землі

Викладене підтверджується наявною, в матеріалах справи інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 21 січня 2020 року № 25 з фрагментом з Публічної кадастрової карти України, за якою спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:091:0005 розташована в кварталі 24 Бучанської лісової дачі, тобто також відноситься до земель лісогосподарського призначення.

Зазначена інформація надана Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30 вересня 1991 року за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України

Інформація, надана ВО «Укрдержліспроект» щодо факту накладення спірної земельної ділянки на землі Бучанської лісової дачі, з доданим викопіюванням з публічної кадастрової карти України, є допустимим доказом в розумінні ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державних лісового та земельного кадастрів.

З урахуванням викладеного, розпорядження спірною земельною ділянкою Бучанською селищною радою могло бути можливим лише після її вилучення з постійного користування Бучанської лісогосподарської установи обласною або районною державною адміністрацією за відповідною згодою землекористувача з подальшим переведенням лісових земель до нелісових на підставах і в порядку, передбаченому ст. 19 Конституції України та положення ст. ст. 12,17,20,55, 56, 84, 122, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 7, 8, 17, 33, 31, 42, 57 Лісового кодексу України

Вказує також, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом взагалі не спростовано належними, допустимими, достовірними і достатніми, в розумінні приписів ст. ст. 76-80 Цивільного процесуального кодексу України доказами висновки, викладені за результатами проведення судових земельно-технічних експертиз від 21 липня 2017 року та від 24 липня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000391, які наявні у матеріалах справи.

09 липня 2024 року представником Бучанської міської ради - Резнік М.О. через систему «Електронний суд» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відзив обґрунтований тим, що на підтвердження належності земельної ділянки до земель лісового фонду державної форми власності прокуратурою надано копію рішення IMC від 17 жовтня 2014 року у справі № 367/4187/14-ц, яке є ключовим доказом прокуратури в рамках даної справи (яким було визнано недійсним рiшення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, яка обслуговує Бучанську лісогосподарську установу Київського обласного житлово-комунально управління, до земель житлової та громадської забудови».

Однак, у зв`язку з нововиявленими обставинами, зазначене судове рішення було переглянуте судами різних інстанцій. За наслідками такого перегляду Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду було прийнято постанову від 26 травня 2021 року, якою підтверджено відсутність на території міста Буча будь-яких земель лісогосподарського призначення, крiм земель Клавдіївського лісогосподарства площею 42,6 га, та належність території умовною площею 890 га до меж міста Буча і відсутність на ній лісу 1 категорії.

У відзиві звернуто увагу на те, що постанова Верховного суду України від 26 травня 2021 року у справі № 367/4187/14-ц має визначальне значення для повного та об`єктивного розгляду справи № 367/2448/20, оскільки із нього слідує, що сама Бучанська лісова дача як певна ділянка чи сукупність ділянок лісогосподарського призначення відсутня, як відсутнє і спеціалізоване державне лісогосподарське підприємство, яке би ці території обслуговувало. Сама територія так званої Бучанської лісової дачі принаймні з 1967 року знаходиться в межах населеного пункту Буча, а відповідно Кабінет Міністрів України не має права розпоряджатися даними землями та виступати позивачем, в інтересах якого подано позов прокуратурою у справі № 367/2448/20.

Оскільки в межах Бучі немає земель лісогосподарського призначення (крім ДП «Клавдіївський лісгосп» площею 42,6 га), то і земельні ділянки, що були передані фізичним особам, не можуть входити до складу таких лісогосподарських земель.

Даний факт є безумовною підставою для відмови в позові прокуратури.

Таким чином, саме Бучанська міська рада, у межах компетенції мала і має право розпоряджатись землями та майном від імені та в інтересах територіальної громади в межах м. Буча.

Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник Київської обласної прокуратури - Лук`янчук А.В., приймаючи участь в судовому засіданні, підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її.

Представник Бучанської міської ради Київської області - Резнік М.О. висловила свої заперечення щодо задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 квітня 2024 року залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Згідно положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши представника Київської обласної прокуратури - Лук`янчука А.В. та представника Бучанської міської ради Київської області - Резнік М.О., вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Верховного Суду по справі №367/4187/14-ц від 26 травня 2021 року спростовано обставини, на які посилається позивач у даній справі, зокрема підтверджується відсутність на території м. Буча будь яких земель лісогосподарського призначення, крім земель Клавдіївського лісгоспу площею 42,6 га.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішеннясуду першої інстанції відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Конституція України (ст. 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Судом першої інстанції встановлено, що Бучанською міською радою 26 вересня 2019 року прийнято рішення № 3987-66-VІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 , яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:091:0005 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

На підставі зазначеного рішення державним реєстратором Бородянської селищної ради 15 жовтня 2019 року зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:091:0005 за ОСОБА_1 (індексний номер рішення 49160837).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови».

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що спірні земельні ділянки є землями лісогосподарського призначення, віднесені до лісів першої категорії, знаходились за межами населеного пункту та перебували у державній власності до винесення оскаржуваних розпоряджень і їх передачі у власність відповідачам.

Вказаним рішенням встановлено, що спірна земельна ділянка, яка відноситься до земель лісогосподарського призначення, незаконно вибула з володіння власника - держави поза його волею, без відповідного розпорядження Кабінету Міністрів України, у зв`язку зі перевищенням Бучанською селищною радою своїх повноважень шляхом ухвалення рішення №71/1-4-XXIV від 25 червня 2002 «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління до земель житлової та громадської забудови» та Бучанською міською радою шляхом ухвалення рішень про передачу спірної землі у власність громадянам у порядку приватизації

Разом з тим, рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справі № 367/4187/14-ц від 23 квітня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року у зв`язку з нововиявленими обставинами задоволено. Скасовано рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду по справі №367/4187/14-ц від 26 травня 2021 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року залишено без змін.

Колегія суддів суду касаційної інстанції в постанові від 26 травня 2021 року по справі №367/1487/14-ц погодилась з висновками судів попередніх інстанцій, що спірна земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа, у 2002 році перебувала у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала, що є нововиявленими обставинами в цій справі.

Верховний Суд прийшов до висновку, що Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, та передавати земельні ділянки громадянам під забудову протягом 2006-2012 років.

Ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами. Юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Згідно ч. 1 ст. 19 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття спірних рішень щодо передачі у власність громадянам земельних ділянок) передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до ст. 55 ЗК України (в редакції від 20.12.2001) до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів.

Відповідно до ст. 55 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до ст.ст. 56, 57 ЗК (у редакції, чинній на час прийняття спірних рішень щодо передачі у власність громадянам земельних ділянок) землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Згідно зі ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Ч. 9 ст. 149 ЗК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси першої групи площею понад 10 гектарів, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

За ч.ч. 1, 2, 4 ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються приписами ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (ч. 2 ст. 3 ЗК України в редакції, чинній на час прийняття спірних рішень).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі №6-224цс14).

Відповідно до п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Окрім цього, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 48 Лісового кодексу України, викладеної у редакції Закону України «Про внесення змін до Лісового кодексу України» від 08.02.2006 за №3404-ІV, матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст. ст. 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ч. 2 ст. 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Повноваження на розпорядження земельною ділянкою належать до компетенції Київської обласної ради, яка є органом, уповноваженим державою як власником земельної ділянки здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України (у редакції від 20.12.2001) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст тощо.

При цьому, до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями у межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до п. 1 ст. 20 ЗК України (у редакції від 20.12.2001) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Оскільки постановою Верховного Суду по справі №367/4187/14-ц від 26 травня 2021 року спростовано обставини, на які посилається позивач у даній справі, зокрема підтверджується відсутність на території м. Буча будь яких земель лісогосподарського призначення, крім земель Клавдіївського лісгоспу площею 42,6 га, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги про визнання недійсним рішення Бучанської міської ради від 26 вересня 2019 року № 3987-66-VІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 про передачу земельної ділянки за кадастровим номером :01:091:0005 у приватну власність ОСОБА_1 » та витребування земельної ділянки не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду державної форми власності і на підтвердження цього в суді першої інстанції було надано копію рішення IMC від 17 жовтня 2014 рроку у справі № 367/4187/14-ц, яке є ключовим доказом прокуратури в рамках даної справи (яким було визнано недійсним рiшення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, яка обслуговує Бучанську лісогосподарську установу Київського обласного житлово-комунально управління, до земель житлової та громадської забудови»), апеляційний суд відхиляє, оскільки зазначене судове рішення було переглянуте судами різних інстанцій у зв`язку з нововиявленими обставинами, та за наслідком такого перегляду Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду було прийнято постанову від 26 травня 2021 року, яка була досліджена судом першої інстанції під час розгляду даної справи №367/2448/20.

Зокрема із даної постанови вбачається, що Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те що, спірна земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа, у 2002 році перебувала у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала, що є нововиявленими обставинами в справі №367/4187/14.

Таким чином, Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, та передавати земельні ділянки громадянам під забудову протягом 2006-2012 років.

Крім того, в межах розгляду заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами судом були дослідженні документи, зокрема, лист ДП «Київський науково-дослідний і проєктний інститут землеустрою» від 02 червня 2017 року № 06-1.2/522, лист Державного агентства лісових ресурсів від 30 січня 2017 року № 02-19/460-17, висновок експерта № 3-16 за результатами експертного земельно-технічного дослідження, складений 11 жовтня 2016 року судовим експертом ТОВ «Судово-експертний Альянс»- Третяком А.М., висновок експерта від 20 січня 2020 року № 4969/19-41 за результатами судової земельно-технічної експертизи, призначеної у справі № 911/3014/16 ухвалою Господарського суду Київської області.

Вказаним документам була надана правова оцінка, яка викладена в постанові Верховного суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, врахувавши висновки, викладені в даній постанові, судова колегія вважає, що сама територія так званої Бучанської лісової дачі з 1967 року знаходиться в межах населеного пункту Буча, а відповідно Кабінет Міністрів України не має права розпоряджатися даними землями та виступати позивачем, в інтересах якого подано позов прокуратурою у справі № 367/2448/20.

Оскільки, в межах Бучі немає земель лісогосподарського призначення, тому земельна ділянка, що була передана ОСОБА_1 , не може входити до складу таких лісогосподарських земель.

Даний факт є безумовною підставою для відмови в позові прокуратури.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками викладеними в постанові Верховного суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року, яка є преюдиційною для розгляду даної справи, та які відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції у даній справі правильно застосовані загальні принципи здійснення правосуддя, якими є законність, всебічне та повне, об`єктивне дослідження обставин справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 18 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар