Судді Желепи О. В.
1. 25 листопада 2024 року Київський апеляційний суд прийняв постанову, якою апеляційні скарги ОСОБА_1 , адвоката Власюк Катерини Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_2 , та адвоката Коваля Ростислава Олександровича, який діє в інтересах Приватного виконавця виконавчого кругу міста Києва Фесик Марії Олексіївни, залишила без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року - без змін.
2. З результатами розгляду апеляційної скарги не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України викладаю окрему думку з таких міркувань.
Історія справи
3. У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик М. О., ДП «СЕТАМ», ОСОБА_1 , про визнання електронних торгів недійсними, визнання акту про проведені торги недійсним, визнання недійсним свідоцтва про придбання з прилюдних торгів майна, скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права приватної, спільної часткової власності, визнання права власності на частку нежитлових приміщень, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права приватної, спільної часткової власності, скасування державної реєстрації права приватної спільної часткової власності, та витребування майна з чужого незаконного володіння.
5. Вказував, що приватний виконавець Фесик М. О. та ДП «Сетам» без отримання відповідно до приписів частини десятої 10 статті 440 ЦПК України, частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» дозволу суду, без реєстрації в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна спірної частки як окремого об`єкту з присвоєнням реєстраційного номеру не мали права здійснювати примусову реалізацію частки ОСОБА_3 в нежилих приміщеннях з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) (в літ. «В») загальною площею 45,80 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначав також, що за відсутності серед документів заявки приватного виконавця Фесик М. О. від 29 липня 2022 року про реалізацію ДП «Сетам» арештованого майна доказів належного повідомлення ОСОБА_3 про результати визначення вартості/оцінки арештованого майна ДП «Сетам» не мав права приймати до виконання таку заявку та зобов`язаний був її повернути.
6. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано недійсними електронні торги, проведені ДП «СЕТАМ» 31 серпня 2022 року, за лотом № 515249 з реалізації частки в праві власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 39) в літ. «В», загальною площею 45,80 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , результати яких оформлені протоколом ДП «СЕТАМ» про проведення електронного аукціону (торгів) №575736 від 31 серпня 2022 року.
Визнано недійсним Акт від 15 вересня 2022 року про проведені торги за фіксованою ціною у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, виданий приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М. О.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 частку в праві власності на вказані нежитлові приміщення.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
7. Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , адвоката Власюк К. П., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , та адвоката Коваля Р. О., який діє в інтересах Приватного виконавця виконавчого кругу міста Києва Фесик М. О., залишила без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року - без змін.
Мотиви постанови Київського апеляційного суду
8. Залишаючи апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що належну позивачу частку в праві спільної власності реалізовано на прилюдних торгах у порушення приписів частини десятої статті 440 ЦПК України та частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» без дозволу суду та без реєстрації в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна спірної частки як окремого об`єкту з присвоєнням реєстраційного номеру.
9. Враховуючи те, що звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника, колегія суддів уважала обґрунтованим висновок суду першої інстанції про порушення суб`єктивного цивільного права позивача, адже наявність законних підстав для вжиття такого крайнього заходу повинна перевірятись судом під час розгляду відповідного подання виконавця в порядку частини десятої статті 440 ЦПК України та частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».
10. Також суд прийняв до уваги, що у відзиві на позов представник приватного виконавця Фесик М. О. визнав, що в межах ВП НОМЕР_2 дійсно допущено технічну помилку та замість зазначення адреси, яка вказана у виконавчому документі, помилково внесено в АСВП інформацію щодо реєстраційних даних боржника за місцезнаходженням, яке було зазначено в заяві стягувача про відкриття виконавчого провадження.
11. З огляду на наведене й ураховуючи, що до заявки на реалізацію арештованого майна не додано доказів належного повідомлення про визначення вартості майна сторони боржника ОСОБА_3 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про порушення приватним виконавцем Фесик М. О. пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна.
13. Тому, на переконання колегії суддів, позивач, як сторона виконавчого провадження, скористався своїм правом на оскарження дій приватного виконавця у межах виконавчого провадження, утім відсутність судового рішення за згадуваною скаргою, яка досі перебуває у провадженні суду першої інстанції, не перешкоджає наданню оцінки відповідним обставинам (діям приватного виконавця) у межах даної справи, адже в контексті неналежного повідомлення боржника в межах виконавчого провадження за адресою реєстрації та проживання звернення із скаргою засвідчує незгоду сторони виконавчого провадження із проведеною оцінкою.
15. Водночас ціна продажу майна торгах, що була фіксованою, становила 1 613 764,00 грн, а отже, є значно нижчою за ринкову.
16. Апеляційний суд урахував, що реалізація за фіксованою ціною застосовується щодо майна, оціночна вартість якого не перевищує 30 мінімальних розмірів заробітної плати. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна.
17. Торги за фіксованою ціною - спосіб реалізації арештованого майна за ціною, що фіксується на період реалізації, який не передбачає її підвищення під час торгів, за яким покупцем стає особа, що перша за інших надіслала заявку в електронній формі через особистий кабінет та негайно (не пізніше ніж протягом 15 хвилин) сплатила на рахунок Організатора суму (ціну лота), визначену в інформаційному повідомленні, в безготівковій формі з використанням електронних платіжних систем.
18. Продаж належної позивачу частки нерухомого майна на аукціоні за ціною, що є не тільки заниженою, а й фіксованою (що не могла бути застосована у силу прямої вказівки закону) й виключала можливість її підвищення під час торгів, за висновком суду є підставою для висновку про порушенням процедури проведення торгів, їх несправедливість та як наслідок, неможливість створювати для їх учасників правомірні наслідки (подібні висновки щодо викладені у постанов Великої палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22, провадження № 14-24цс24).
19. Апеляційний суд у постанові також зазначив, що спосіб захисту прав позивача судом визначено правильно.
20. Вирішуючи вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, колегія суддів у постанові зазначив, що положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
21. Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.
23. Суд вказав, що спірне майно вибуло із володіння позивача не з його волі, на підставі торгів, проведених 31 серпня 2022 року із порушенням норм чинного законодавства, а право власності на це майно було зареєстровано за ОСОБА_1 який, у свою чергу, за висновком суду не є добросовісним набувачем, в розумінні положень частини першої статті 388 ЦК України.
24. Апеляційний суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21), у якій зазначено, що якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України) Тому, якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі-продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу (пункт 44).
25. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові також звернула увагу і на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.
26. На переконання апеляційного суду, відповідача ОСОБА_1 не можна вважати добросовісним набувачем, адже, як встановлено судом, право власності на частку позивача ОСОБА_3 не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як на окремий об`єкт права власності з присвоєнням окремого реєстраційного номеру, відкриттям відповідного розділу та реєстраційної справи; відомості про все приміщення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносились, реєстраційної справи та відповідного розділу не відкривалось, а ціна продажу такої частки на торгах не була найвищою, адже була фіксованою, що не передбачає її підвищення під час торгів. Тобто відповідач ОСОБА_1 знав або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не міг не знати про відсутність відповідних записів у Державному реєстрі речових прав, та про умови фіксованої ціни торгів, у яких він визначений переможцем за стартовою ціною.
Мотиви окремої думки
27. З такими висновками апеляційного суду не можу погодитися з таких міркувань.
Щодо відсутності підстав для визнання торгів недійсними
28. Усталеним у судовій практиці є підхід до розуміння відчуження майна з електронних торгів як до договору купівлі-продажу, який може визнаватися недійсним на підставі приписів цивільного законодавства про недійсність правочину (статті 203, 215 ЦК України).
29. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.
30. З урахуванням частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами електронних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами торгів, а підставами для визнання електронних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів.
31. У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 сформульований правовий висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними суди повинні встановити, чи відбулося порушення вимог законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи порушені права і законні інтереси позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
32. У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди у такій категорії спорів, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення закону при проведенні торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання торгів недійсними.
33. Задовольняючи вимогу позову про визнання торгів недійсними, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив, зокрема, з того, що приватний виконавець допустила порушення частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».
34. Так, абзацом другим частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент проведення оспорюваних торгів) передбачено, що в разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
35. На моє переконання, вказана норма права стосується винятково тих випадків, коли речове право на майно взагалі ніколи не було зареєстроване за боржником (наприклад, в ситуації, коли майно на праві спільної сумісної власності належало подружжю, проте було зареєстровано за іншим з подружжя, або в разі прийняття спадщини та не отримання свідоцтва про право на спадщину), а не в будь-якому випадку, коли відповідний запис відсутній в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
37. Право власності позивача на приміщення було зареєстровано Київським міським бюро технічної, інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 16 січня 2009 року та записане в реєстрову книгу №Д10П-273 за реєстровим № 2889-П/2236-П/1386-П.
38. Відтак право власності позивача на спірне майно було зареєстроване в установленому на момент придбання такого майна порядку. Сама лише ця обставина, на мою думку, унеможливлює застосування в спірних правовідносинах приписів частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».
40. Наслідком ухвалення такого судового рішення є зміна правового режиму власності спірного майна (зі спільної сумісної власності на спільну часткову), а також визначення часток кожного з подружжя у спільному майні.
41. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що частка в праві спільної часткової власності відноситься до ідеальних категорій і виражається у вигляді дробу (наприклад, частки в праві спільної часткової власності на будинок). Як наслідок частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі і не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто, право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 17 вересня 2024 року у справі №344/7032/21).
45. З наведених міркувань не можу погодитися з аргументами, викладеними у постанові Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року, про те, що зміна правового режиму спірного майна зі спільної сумісної на спільну часткову власність супроводжується виникненням принципово нових матеріально-правових відносин, у яких застосуванню підлягає саме частина четверта статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».
47. У цьому контексті неможливо не зазначити, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
48. Принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї недобросовісної поведінки. Верховний Суд у своїй практиці послідовно застосовує доктрину заборони суперечливої поведінки, яка полягає в тому, що ніхто не повинен діяти всупереч своїй попередній поведінці. Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає в тому, щоб перешкодити стороні отримати переваги та вигоду від її недобросовісних дій.
50. Серед підстав недійсності торгів суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, визначив також обставину неналежного повідомлення боржника про проведення торгів та визначену вартість майна, яке підлягає реалізації.
51. У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15 зроблено висновок, що сам по собі факт неналежного повідомлення боржника про проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання таких недійсними. Головна умова, яка повинна бути встановлена судами, це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинно бути присутнє порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
52. Тобто саме лише неналежне повідомлення боржника про проведення торгів не може бути підставою для визнання їх недійсними.
53. Посилаючись на порушення своїх прав як боржника у виконавчому провадженні, позивач вказував на те, що його не ознайомили з результатами оцінки арештованого майна, з якими він не згодний, що призвело до реалізації майна за заниженою вартістю.
54. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19) зазначено, що порушення, допущені державним (приватним) виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо, підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.
55. Тобто обставини заниженої чи помилкової оцінки арештованого майна можуть бути досліджені судом винятково в межах процедури, передбаченої Розділом VI ЦПК України, а саме в порядку оскаржень дій виконавця, а не під час вирішення спору про визнання торгів недійсними.
57. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 554/154/22, на яку міститься посилання в постанові Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року, дійсно зазначено, що в разі встановлення такої обставини, як реалізація майна за заниженою ціною, такі торги є несправедливими та не можуть створити для його учасників правомірні наслідки.
58. Проте у справі № 554/154/22 обставина невідповідності оцінки арештованого майна вимогам закону преюдиційно встановлена ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2021 року, постановленою в іншій справі в межах процедури оскарження дій та рішень виконавця. Крім того, вказана ухвала була постановлена до проведення електронних торгів.
59. Натомість у справі, що переглядалася Київським апеляційним судом, така обставина належним судом встановлена не була. Відтак на момент розгляду цієї справи відсутні підстави для визнання оспорюваних торгів недійсними.
Щодо неможливості витребування майна, реалізованого в порядку виконання судових рішень
60. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
61. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
62. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
63. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
64. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).
65. У постанові Верховного Суду України від 03 жовтня 2011 року у справі № 3-98гс11 зазначено, що приписи частини 2 статті 388 ЦК України забороняють витребування майна у добросовісного набувача тільки в тому випадку, якщо це майно було продано у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.
66. Водночас з урахуванням наведених у попередньому розділі цієї окремої думки міркувань з приводу відсутності ознаки незаконності проведених торгів, то відсутні підстави і для витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння добросовісного набувача.
67. У постанові від 25 листопада 2024 року колегія суддів здійснила посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, у якій суд касаційної інстанції зазначив, що якщо продавець продав товар, який належить іншій особі на праві власності, не маючи права його відчужувати, то покупець не набуває право власності на товар, крім випадків, коли власник не має права вимагати його повернення. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від такого набувача лише у випадках, встановлених частиною першою статті 388 ЦК України (з урахуванням винятків, визначених у частині другій цієї статті), тоді як у недобросовісного набувача чи у добросовісного, який набув майно безоплатно, власник має право його витребувати у всіх випадках (стаття 387, частина третя статті 388 ЦК України) Тому, якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові також звернула увагу і на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо.
68. Водночас, застосовуючи наведені висновки, колегія суддів не звернула увагу на те, що у справі № 233/4365/18 з торгів було відчужене майно, яке на праві господарського відання було закріплене за підприємством, незважаючи на те, що власником цього майна є держава, а не боржник (підприємство).
69. Натомість у справі, яку переглядав апеляційний суд, з торгів реалізовано частку в праві спільної власності, яка належала безпосередньо боржнику у виконавчому провадженні.
71. Додатково необхідно зазначити, що, задовольняючи позовну вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції обставину добросовісності чи недобросовісності набувача майна детально не оцінював, а виходив з того, що електронні торги є недійсними. Суд також зазначив, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.
72. Тим самим суд розглянув спір через призму добросовісності переможця торгів.
73. Водночас у постанові від 25 листопада 2024 року колегія суддів, залишаючи рішення місцевого суду без змін, констатувала недобросовісність відповідача ОСОБА_1 , зазначивши, що, проявивши розумну обачність, відповідач не міг не знати про відсутність відповідних записів у Державному реєстрі речових прав, та про умови фіксованої ціни торгів, у яких він визначений переможцем за стартовою ціною.
74. Тобто на підтвердження обставини недобросовісності відповідача апеляційний суд послався на те, що: 1) позивач не зареєстрував за собою частку в праві спільної власності на спірні нежитлові приміщення після їх поділу судом; 2) виконавець/організатор торгів визначив фіксовану ціну на торгах.
75. З таким висновком не погоджуюсь, адже, на моє переконання, добросовісність однієї особи не може залежати від дій чи бездіяльності інших осіб. Не може набувачу майна (переможцю торгів) ставитися в провину як бездіяльність самого позивача, який не актуалізував відомості щодо розміру своєї частки в спільному майні, так і дії виконавця при переданні майна на його реалізацію.
76. З огляду на викладене, вважаю, що обставина недобросовісності ОСОБА_1 у цій справі не доведена, а передумови для витребування майна з володіння відповідача як добросовісного набувача з огляду на законність проведених торгів - відсутні.
Щодо застосованих судом способів захисту порушеного права
77. За статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
78. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що так буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
79. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
80. За загальним правилом одночасне застосування реституції та віндикації не допускається.
81. У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, на який послалася і колегія суддів апеляційного суду у своїй постанові, вказано, що якщо позивач не був стороною договору-купівлі продажу, укладеного на електронних торгах, і, наприклад, вважає, що переможець торгів є недобросовісним та не набув право власності на придбане приміщення готелю, він може скористатися прямо визначеним законом для таких спірних правовідносин способом захисту права. Для застосування вимоги про витребування майна з чужого володіння немає потреби в оскарженні електронних торгів (відповідного правочину купівлі-продажу), складених на їх підставі протоколу й акта про проведені електронні торги чи викладеного в окремому документі договору купівлі-продажу.
82. Вказані висновки хоча, як уже зазначалося, не є релевантними до справи, яка переглядалася апеляційним судом, проте однозначно підтверджують послідовний підхід Великої Палати Верховного Суду в питанні вибору належних та ефективних способів захисту порушеного права.
83. Основні ідеї запропонованого судом касаційної інстанції підходу полягають у тому, що в разі, коли наявні підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння, вимоги про визнання правочинів недійсними, які передували відчуженню, не підлягають задоволенню як такі, що не відповідають критеріям належності та ефективності.
84. Разом із тим, у цій справі судами задоволено як вимога про визнання торгів недійсними, так і вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, які за обставинами цієї справи є взаємовиключними.
85. Оскільки в справі, яка переглядалася апеляційним судом, переможець торгів і є останнім набувачем майна, то, на моє переконання, вимога про визнання торгів недійсними є достатньою і ефективною без застосування інституту віндикаційного позову.
86. Крім того, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, крім вимог про визнання торгів недійсними та витребування майна задовольнив ще й вимогу про визнання недійсним акта від 15 вересня 2022 року про проведені торги.
88. Це пояснюється тим, що акт про проведені електронні торги є не правочином, а лише документом, складеним на підтвердження його вчинення. Тому в задоволенні відповідної вимоги позову теж необхідно було відмовити.
Щодо рішення, яке мав ухвалити апеляційний суд
89. З огляду на викладене, вважаю, що в апеляційного суду були наявні підстави для задоволення поданих апеляційних скарг, скасування рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову у відповідній частині.
Суддя О. В. Желепа