ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1940/24 Номер провадження 22-ц/814/2948/24Головуючий у 1-й інстанції Блажко І.О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Панченка О. О.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2024 року у складі судді Блажко І. О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 в адміністративній справі № 440/11057/21 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо відмови у проведенні з 01.04.2019 перерахунку основного розміру пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 № 9/1/4568/фп68118 від 05.08.2021. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу, починаючи з 01.04.2019 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 № 9/1/4568/фп68118 від 05.05.2021 про розмір грошового забезпечення, станом на 05.03.2019, у відповідності до вимог статей 43, 63 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанови КМУ від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з урахуванням 100% суми підвищення пенсії та із врахуванням раніше виплачених сум.

На підставі вказаного рішення суду ГУ ПФУ в Полтавській області здійснило перерахунок пенсії позивача, і починаючи лише з 01.01.2022 позивач почав отримувати пенсійне забезпечення у підвищеному розмірі.

Разом з тим, в частині погашення заборгованості за період з 01.04.2019 по 31.12.2023 у сумі 183 980,28 грн, яка нарахована самим відповідачем та підтверджується листом ГУ ПФУ в Полтавській області від 15.02.2022 за № 2451-895/Д-02/8-1600/22, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 у справі № 440/11057/21 не виконується, тому відповідач має сплатити йому інфляційні збитки та 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання та відшкодувати моральну шкоду, що виразилася в душевних стражданнях та нервових переживаннях, яку він з урахуванням принципів розумності та співмірності оцінює у розмірі 100% від розрахункової частини майнової ціни позову в сумі 110 890,17 грн.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд стягнути з ГУ ПФУ в Полтавській області на його, ОСОБА_1 , користь грошові кошти в сумі 92 651,76 грн в якості сплати інфляційних збитків за період з 01.04.2019 по 31.12.2023, грошові кошти в сумі 18 238,41 грн в якості сплати трьох процентів річних за період з 01.04.2019 по 31.12.2023, а також грошові кошти в сумі 110 890,17 грн в якості сплати за моральну шкоду за період з 01.04.2019 по 31.12.2023. Зазначені грошові кошти просив стягнути з будь-якого розрахункового рахунку ГУ ПФУ в Полтавській області.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ГУ ПФУ в Полтавській області діяло в межах наданих повноважень та не порушувало права позивача, а сума інфляційних збитків та грошові кошти в якості трьох процентів річних не підлягають стягненню, оскільки з 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан, котрий діє і на даний час. Відтак суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для покладення на відповідача зобов`язань зі сплати коштів на підставі статті 625 ЦК України та моральної шкоди, оскільки не доведено факт спричинення позивачу моральної шкоди ГУ ПФУ в Полтавській області та не надано жодних доказів в обґрунтування заявленого розміру відшкодування. Крім того, ГУ ПФУ в Полтавській області не є належним відповідачем у справі.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом невірно встановлено факт виконання відповідачем рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 у справі № 440/11057/21, адже вказане рішення виконане лише частково, кошти в сумі 183 980,28 грн так і не отримані позивачем.

Вказує, що Пенсійний фонд України лише частково здійснює виплати пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України, а для повної виплати пенсій має також власні джерела доходів, а тому встановлені судом обставини про те, що такі виплати забезпечуються за рахунок коштів Державного бюджету України, є невірними.

Наголошує, що правовідносини між сторонами виникли на підставі закону та в подальшому на підставі рішення суду і набули для відповідача деліктного (зобов`язального) характеру, а не на підставі договору, а тому хибними є висновки суду про звільнення відповідача від відповідальності за невиплату коштів за рішенням суду.

На думку апелянта, суд першої інстанції послався в рішенні на правові позиції Верховного Суду та норми Закону України, які не стосуються правовідносин, які склалися між сторонами в даній справі.

Також вважає суперечливим висновок суду про те, що ГУ ПФУ в Полтавській області не є належним відповідачем у справі щодо стягнення коштів за рішенням суду, вказуючи при цьому, що саме відповідач зобов`язаний здійснити нарахування та виплату пенсії.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ГУ ПФУ в Полтавській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду по справі залишити без змін.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала відповідь на відзив, в якій просить задовольнити апеляційну скаргу з наведених мотивів.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року в адміністративній справі № 440/11057/21 визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови у проведенні з 01.04.2019 перерахунку основного розміру пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 № 9/1/4568/фп68118 від 05.08.2021. Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу починаючи з 01.04.2019 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 № 9/1/4568/фп68118 від 05.05.2021 про розмір грошового забезпечення, станом на 05.03.2019, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанови КМУ від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з урахуванням 100% суми підвищення пенсії та із врахуванням раніше виплачених сум. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн.

На підставі вказаного рішення суду позивачу було здійснено перерахунок пенсії, розмір якої з 01.01.2022 становить 11 255,65 грн, що підтверджується випискою про перерахунок пенсії та розрахунком про доплату (виплату, утримання) пенсії за пенсійною справою № ФП 68118.

Листом ГУ ПФУ в Полтавській області від 15.02.2022 за № 2451-895/Д-02/8-1600/22 повідомлено ОСОБА_1 про перерахунок пенсії та про те, що кошти, нараховані на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 у справі № 440/11057/21, підлягають виплаті в межах бюджетних асигнувань, виділених на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням судів за рахунок коштів Державного бюджету України.

У справі, що переглядається апеляційним судом, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат мотивовані тим, що внаслідок тривалого невиконання ГУ ПФУ в Полтавській області рішення суду у справі № 440/11057/21 він зазнав майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, як боржника у грошовому зобов`язанні на підставі статті 625 ЦК України.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та від них Верховний Суд не відступав.

Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Частиною другою статті 55 вказаного Закону передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до частини першої, абзацу другого частини другої статті 2, статі 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (із змінами і доповненнями) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Компенсацію виплачують за рахунок, зокрема, коштів Пенсійного фонду України (стаття 4, абзац четвертий статті 6 Закону № 2050-III).

В контексті грошових зобов`язань держави щодо виконання судових рішень про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 4901-VI встановлено особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (стаття 3 Закону № 4901-VI).

У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (частини перша, друга статті 5 Закону № 4901-VI).

З огляду на цей припис Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) виснувала, що стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

Прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України.

Таким чином, у спірних правовідносинах питання компенсації позивачеві ОСОБА_1 майнових втрат за невиконання судового рішення щодо виплати пенсії за період з 01.04.2019 по 31.12.2023 у сумі 183 980,28 грн, нарахованої за рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.10.2021 у справі № 440/11057/21, врегульовано спеціальними нормами закону, тому вимоги позивача про стягнення інфляційних збитків та трьох процентів річних за період прострочення виконання цього рішення суду є передчасними.

В частині стягнення моральної шкоди, заподіяння якої позивач пов`язує з тривалим невиконанням судового рішення, колегія суддів зауважує, що відповідно до вимог статті 56 Конституції України, частини першої статті 1173, статті 1174 ЦК України, належним відповідачем у справі є держава Україна в особі органу, уповноваженого на представництво інтересів держави у спірних правовідносинах.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України держава Україна є одним із учасників цивільних відносин. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються.

Відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 р. № 902, який визначає механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за бюджетною програмою «Забезпечення виконання рішень суду» (далі - бюджетні кошти), для забезпечення виконання рішень суду, прийнятих національними судами, в тому числі про відшкодування моральної шкоди, головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Міністерство соціальної політики України (Мінсоцполітики).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах.

Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

Оскільки органи Пенсійного фонду України відповідають за виконання судового рішення лише у межах бюджетних асигнувань, виділених за бюджетною програмою «Забезпечення виконання рішень суду», колегія суддів не вважає ГУ ПФУ в Полтавській області належним відповідачем у справі про стягнення на користь позивача моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого невиконання рішення суду, що є окремою підставою для відмови у позові.

Вирішуючи дану справу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , проте належним чином такі висновки не мотивував та безпідставно послався на норми пункту 18 розділу Перехідні та прикінцеві положення ЦК України щодо звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, за договором про надання кредиту (позики) у період дії в Україні воєнного стану, що не відповідає характеру спірних правовідносин сторін та не підлягає застосуванню при вирішенні цієї справи.

За таких обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині. В іншій частині підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів, колегією суддів не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2024 року змінити в мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. О. Панченко