Справа№635/3572/24
Провадження №2/635/2907/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024 року смт Покотилівка Харківський район Харківська область

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Даниленко Т.П.

за участі секретаря судового засідання Загайко Г.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванням власністю шляхом вселення

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі свого представника адвоката Лаєвської М.Л., звернувся до суду із позовом, в якому просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірний житловий будинок за вказаною адресою перебував у спільній частковій власності у рівних частках батьків позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 27.06.2008 у справі № 2-3099/08. Позивач постійно зареєстрований за вказаною адресою, але проживає разом з дружиною та малолітньою дитиною за адресою: АДРЕСА_2 . Для поліпшення житлових умов сина та його сім`ї, співвласник будинку ОСОБА_3 подарувала сину належну їй частку вищевказаного житлового будинку. Після укладення договору дарування позивач намагався потрапити до житла, але йому це не вдалося. Співвласник спірного житлового будинку ОСОБА_2 перешкоджає сину проживати за місцем реєстрації, посилаючись на те, що між ним та попереднім власником ОСОБА_3 був встановлений фактичний порядок користування житловим будинком. Але ОСОБА_3 не зробила певних переобладнань для відокремлення своєї частки будинку, а тому до здійснення цих переобладнань відповідач відмовляється впускати нового співвласника.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 08.04.2024 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження, справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Представник відповідача адвокат Таш`ян Р.І. 07.05.2024 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21.11.2012 на співвласницю спірного житлового будинку ОСОБА_3 покладено обов`язки щодо певного переустаткування будинку. ОСОБА_3 цих переустаткувань не зробила, вона та новий власник неодноразово вимагали вселення у частину будинку, яка належить ОСОБА_2 . Відповідач вважає позов спрямованим на порушення його права власності, оскільки без виділу часток у справі спільної власності користування житловим будинком не можливо. Відповідач має нову сім`ю дружину і дитину, права яких мають бути захищені.

Представником позивача через підсистему «Електронний суд» подано заперечення на відзив, в якому вона зазначила, що обов`язки щодо переустаткування житлового будинку по АДРЕСА_1 , поділ горища, обладнання іншого входу, самостійних систем опалювання та енергопостачання були покладені на обох співвласників будинку, якими були на той час ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Відповідачем не надано ані доказів про те, що таке переобладнання було чи не було здійснено, не обґрунтовано неможливість спільного користування житловим будинком без проведення переустаткування. Також, ОСОБА_1 постійно зареєстрований у житловому будинку, з 16.02.2024 є власником частки житлового будинку, а тому не має відношення до спірних відносин відповідача з колишнім співвласником ОСОБА_3 . Спільна власність на будинок не припинена, отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Представник позивача зазначила, що на теперішній час саме відповідач незаконно позбавив позивача можливості користуватися належним йому житлом, незаконно без згоди іншого співвласника вселив дружину у спірний будинок.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22.07.2024 підготовче провадження закрито.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Представник позивача надала суду заяву, якою просить розглянути справу у її відсутність та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 16.02.2024 укладений та посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Шило І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 181.

Як вбачається з договору дарування у власність ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , перейшла частка житлового будинку за вказаною адресою з відповідною часткою надвірних будівель та споруд. На земельній ділянці розташовані житловий будинок літ. «А-1», ю площею 34,70 кв.м., житловою 57,70 кв.м., та господарські будівлі і споруди літня кухня літ. «Б», сараї «В», «Е», вбиральня літ. «Г», погріб «Д», водопровід К, огорожа 1-5.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав № 366164370 від 16.02.2024 право власності на частину вказаного майна зареєстровано за ОСОБА_1 за № 53738467.

Відповідач є батьком позивача та власником частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Як вбачається з довідки КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації Безлюдівської селищної ради» № 771 від 10.04.2024, в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні будь-які відомості про поділ житлового будинку в натурі перерозподіл часток власників будинку та відомості про порядок користування приміщеннями будинку та надвірними будівлями.

За таких обставин, житловий будинок АДРЕСА_1 , належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності.

Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, що мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

В даному випадку спір виник між співвласниками житлового будинку з приводу усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Судом встановлено, що відповідач перешкоджає співвласнику частини житлового будинку АДРЕСА_1 користуватися своїм майно, з приводу чого ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів.

Як вбачається з відповіді ХРУП № 1 ВП № 3 ГУ НП в Харківській області № 5232/119-90/01/20-2024, звернення ОСОБА_1 від 28.03.2024 стосовно перешкоджанню доступу до належного йому майна зареєстровано в ІТС ІПНП «Єдиний облік» ВП № 3 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області за № 2376 від 28.03.2024 та розглянута. В ході перевірки встановлено, що між ОСОБА_1 та його батьком склалися цивільно-правові відносини.

Факт перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні власним майно відповідач визнав шляхом надання відзиву на позовну заяву, яким зазначив, що вважає неможливим користування спірним житловим будинком без визначення часток та здійснення певних переобладнань, проте відповідних клопотань для вирішення цих питань не подав.

Суд вважає, що відсутність встановленого порядку користування житловими приміщенням будинку, що є спільною частковою власністю, не є підставою для обмеження власника у праві користуватися житлом.

Верховний Суд в своїй постанові від 22.07.2022 у справі № 344/698/18 зазначив, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

В постанові від 03.08.2022 у справі № 521/3667/22 Верховний Суд зазначив, що оскільки позивач проживав та був зареєстрований за адресою спірного домоволодіння без зазначення конкретного будинку або кімнати у цьому домоволодінні, то саме в такому обсязі її житлові права мають бути поновленими.

Аналізуючи зібрані у справі докази у світлі наведених правових норм та встановлених судом обставин, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.7, 8, 9-13, 141, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванням власністю шляхом вселення - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення у житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості, що не проголошуються:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя Т.П.Даниленко