Єдиний унікальний номер справи №758/8506/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Ферлей Н.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра», в якому просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 14.09.2019 року по 11.08.2021 року у розмірі 436 363, 20 грн., вирахувавши всі необхідні податки та платежі.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року позов ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про поновлення на роботі та оплату часу вимушеного прогулу було задоволено та поновлено її на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19.12.2016 року, стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2016 року по 13.06.2019 року включно у розмірі 500 201, 52 грн. за вирахуванням необхідних податків та платежів.

Постановою Київського апеляційного суду від 09.10.2019 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року скасовано, прийнято нову постанову, якою відмовлено у її позові.

Постановою Верховного Суду від 21.04.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 09.10.2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 28.07.2021 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року залишене без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.05.2022 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28.07.2021 року залишене без змін та поновлено їх дію.

Позивачем вказано, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року про поновлення на роботі відповідачем було виконано лише 12.08.2021 року. У зв`язку з викладеним та посилаючись на ст.236 КЗпП України позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 14.09.2019 року по 11.08.2021 року (540 робочих днів) у сумі 436 363, 20 грн., вирахувавши всі необхідні податки та платежі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2024 року позов задоволено частково, з Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника за період з 31.07.2019 року по 01.09.2019 року в розмірі 17 777 грн. 76 коп., в іншій частині позову відмовлено; стягнуто з Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 10.08.2024 року позивач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення щодо часткового задоволення позовних вимог вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просила апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 14.06.2019 року по 11.08.2021 року в розмірі 436 363,20 грн., вирахувавши всі необхідні податки та платежі. Також просить стягнути судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 6 545, 40 грн.

24.10.2024 року на адресу апеляційного суду відповідач направив відзив на апеляційну скаргу.

У судове засідання, призначене на 05.12.2024 року, з`явилися позивач, представник позивача, представники відповідача.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток у Національному Києво-Печерському державному історико-культурному заповіднику.

Наказом Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника № 465-о від 19 грудня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач не погодилась з підставами свого звільнення та оскаржила наказ про звільнення її з займаної посади в судовому порядку.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року у справі № 758/838/17 позов ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника про поновлення на роботі та оплату часу вимушеного прогулу було задоволено; поновлено на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19.12.2016 року; стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2016 року по 13.06.2019 року включно у розмірі 500 201, 52 грн. за вирахуванням необхідних податків та платежів.

31.07.2019 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про виконання вказаного рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року.

Національний Києво-Печерського історико-культурного заповідник звернувся до суду із заявою про роз`яснення рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року роз`яснено судове рішення від 13.06.2019 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19.12.2016 року.

Постановою Печерського районного відділу ДВС міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 08.08.2019 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа про поновлення на посаді ОСОБА_1 старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02.09.2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, зупинено дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 09.10.2019 року апеляційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника задоволено, рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року скасовано, прийнято нову постанову, якою відмовлено ОСОБА_1 у позові до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного Суду від 21.04.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 09.10.2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 28.07.2021 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.05.2022 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28.07.2021 року залишено без змін. Поновлено дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 13.06.2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 28.07.2021 року.

Наказом Національного заповідника «Києво-Печерська Лавра» № 237-о від 11.08.2021 року «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток з 19.12.2016 року.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію позивача, заявлена нею в суді першої інстанції. Така позиція була належним чином досліджена судом в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Свої позовні вимоги позивач ґрунтував на положенні ст.236 КЗпП України, згідно з якою у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

При цьому суть наведеної норми передбачає обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за весь той час, коли він безпідставно, протиправно ухилявся від виконання рішення суду.

У даному випадку наявність таких обставин судом була встановлена лише за період з 31.07.2019 року по 01.09.2019 року.

У подальшому ухвалою Київського апеляційного суду дія рішення Подільського районного суду від 13.06.2019 року була зупинена. При цьому було зупинено дію рішення в повному обсязі, в тому числі і в частині поновлення позивача на роботі.

Вказана ухвала фактично не була оскаржена ні окремо, оскільки можливість окремого оскарження такого рішення не передбачена, однак вона не була оскаржена й в рамках оскарження постанови суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги. Таким чином вказане судове не оскаржувалось, не скасовувалось, відтак набуло сили закону.

Не може надати оцінку такому судовому рішенню й апеляційний суд в ході розгляду даної справи, оскільки це виходить за межі його повноважень по справі.

Зважаючи на викладене, непоновлення після 02.09.2019 року позивача на роботі не може вважатися таким, що відбулося з волі роботодавця та є незаконним, а фактично було обумовлено ухвалою Київського апеляційного суду від 22.09.2019 року у справі № 758/838/17.

Окремо зважає апеляційний суд на те, що зазначені обставини вже отримали відповідну судову оцінку за результатами розгляду окружним адміністративним судом справ № 640/17820/19 та №640/18903/19, де відповідач оскаржував рішення Печерського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві про накладення штрафу за непоновлення ОСОБА_1 на роботі, де адміністративний суд також прийшов до аналогічної позиції з даного приводу.

При вирішенні даної справи колегія суддів не може вважати належним зазначене у апеляційній скарзі посилання апелянта на позицію Верховного Суду по справі № 243/2748/16 як таку, що відповідає спірним правовідносинам. Вказана правова позиція підтверджує обов`язок роботодавця поновити працівника після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення оскаржено. В той же час вона не може вважатися релевантною до даних спірних правовідносин, оскільки висловлена у справі, предметом розгляду якої була ситуація, коли затримку в поновленні позивача на роботі роботодавець обґрунтовував саме фактом оскарження судового рішення. В даному ж випадку не поновлення позивача на роботі було обумовлене саме тим, що суд постановив окреме судове рішення, яким зупинив дію рішення суду першої інстанції в повному обсязі, в тому числі і в частині поновлення на роботі.

Вказані обставини і були підставою для відмови в задоволенні позову.

Не може бути скасовано чи змінено рішення суду першої інстанції й з огляду на інші доводи апелянта, зокрема щодо порушення процесуальних норм в частині строку розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи по суті спору.

При цьому розгляд справи поза межами строку, встановленого ЦПК України, не призвело до неправильного результату розгляду справи по суті питання.

Не є вказані обставини і тими порушеннями процесуального права, які відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України є підставою для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції.

Все це в своїй сукупності обумовлює відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько