КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/3659/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст-Україна» на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Діденка Є.В. в м. Київ 19 серпня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст-Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року позивач ТОВ «ФК «Фінтраст-Україна» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 49150 грн., а також судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Позов мотивував тим, що 15 вересня 2021 року між ТОВ « Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 4776230 про надання споживчого кредиту.

Згідно умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 15000 грн., строком на 30 днів, дата повернення кредиту - 15 жовтня 2021 року. Строк кредиту може бути продовжено в порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору (п. 1.4 кредитного договору).

Відповідно до п. 1.5 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація відповідно до п. 4.3 договору.

ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем виконало та надало йому кредит шляхом зарахування кредитних коштів на його платіжну картку.

15 жовтня 2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, не уклав угоду щодо продовження строку дії кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись п. 4.3 кредитного договору, кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль.

29 жовтня 2021 року відповідач здійснив оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом в розмірі 50 грн., надалі оплату за кредитним договором не здійснював.

18 квітня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу №18.04/23-ф, за умовами якого ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги за кредитним договором відповідача.

Станом на дату звернення заборгованість відповідача по кредитному договору не сплачена і складає: 15000 грн. - тіло кредиту, 34150 грн. - нараховані проценти, всього 49150 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» заборгованість в загальному розмірі 19275 грн., з яких 15000 грн. - тіло кредиту, 4275 грн. - нараховані проценти, в решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» судові витрати в загальному розмірі 4844,73 грн., з яких витрати на правову допомогу 3900 грн. та судовий збір 944,73 грн.

Позивач ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд фактично встановив факт укладення договору про надання споживчого кредиту, але на інших умовах, а саме, щодо відсоткової ставки, оскільки судом зазначено, що позивач неправильно здійснив нарахування відсотків та вказаний розмір відсотків не відповідає умовам кредитного договору. На переконання суду, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за тілом кредиту 15000 грн. та заборгованість за відсотками 4275 грн., саме такий розмір відсотків буде відповідати умовам кредитного договору.

Не погоджувався з такою позицією суду, оскільки відповідачу, перед укладенням цього договору, було в чіткій та зрозумілій формі надано всю інформацію, зокрема він ознайомився з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», що розміщені на веб-сайті та затверджені наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року, а отже, підписавши кредитний договір, відповідач фактично погодився з усіма умовами відповідно до цього договору. Всі нарахування було здійснено відповідно до умов кредитного договору та в межах строку кредиту.

Наголошував, що кредитний договір, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем, повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, нормативно-правове регулювання укладення електронного кредитного договору та процедура його укладення детально описана в позові. На підтвердження укладення кредитного договору про надання споживчого кредиту з ТОВ «Авентус Україна» позивачем надано доказ - договір, підписаний шляхом зазначення одноразового ідентифікатора, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, в яких, зокрема, передбачено спосіб перерахування коштів - на банківську картку, а тому сторони досягли всіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір. Переказ коштів, виданих в межах кредитного договору, здійснено шляхом перерахування на банківську картку, яку відповідачем вказано особисто в заяві на отримання кредиту, а також зазначено в кредитному договорі та підтверджується копією довідки платіжного провайдера ТОВ «ФК «Вей фор пей», який має відповідну ліцензію, та у спосіб, обумовлений умовами кредитного договору, на банківську картку. Крім того, платіжна банківська картка містить захищені та притаманні лише конкретній особі обов`язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати платіжну систему та емітента.

Наводив зміст ст. 1054, 1055, 1049 ЦК України, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 910/1238/17, зазначав, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо стягнення відсотків. В даному випадку нараховані відсотки не носять штрафного характеру - не є пенею чи неустойкою, а є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту - процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.

Вказував, що судом не надано належної оцінки доказам, а саме тому, що в даному випадку нараховані відсотки за кредитним договором є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту - процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.

Зауважував, що судом першої інстанції не надано належної оцінки п. 10.8 договору, відповідно до якого, підписуючи цей договір, споживач підтвердив, зокрема, що перед укладенням цього договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація: а) за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування»; б) вказана в ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та розміщена на веб-сайті; що він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», що розміщені на веб-сайті та затверджені наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року, повністю розуміє та погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.

Щодо розрахунку заборгованості, зазначав, що відповідно до п. 1.5 кредитного договору стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація відповідно до п. 4.3 договору.

15 жовтня 2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись п. 4.3 кредитного договору, кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів поспіль. 29 жовтня 2021 року відповідач здійснив часткову оплату процентів на рахунок кредитора в розмірі 50 грн., надалі відповідач оплату за кредитним договором не здійснював.

Наводив зміст п. 4.3.1 договору, згідно якого сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2.2 - 4.2.4 договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

Посилався на п. 4.3.2 договору, згідно якого споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених п. 4.3.1 договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача, у порядку, передбаченому п. 4.2 договору.

Пояснював, що всі ці зазначені дані відображено у картці обліку договору, що надана до позовної заяви та є належним і допустимим доказом у справі. Судом не надано жодної оцінки доказам, а саме не враховано, що позивачем надано поденний детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Як на підставу своїх вимог щодо стягнення заборгованості товариством було надано розрахунок заборгованості по кредитному договору, оформлений належним чином як документ товариства, підписаний директором ТОВ «Авентус Україна» та скріплений печаткою товариства, що підтверджує надання товариством кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, нарахування товариством відсотків, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених в позовній заяві, фактично отримані та використані кошти відповідач в добровільному порядку не повернув.

Зауважував, що чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного, Товариство вважає, що наданий розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості в цій справі.

Зазначав, що позивачем документально доведено, що ним понесено витрати на правову допомогу, а тому у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні.

Крім того, позивачем понесено витрати на правову допомогу в апеляційній інстанції в розмірі 8000 грн.

Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, натомість апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2022 року в справі № 910/17048/17 та постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4944/16-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц про те, що припис ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею), а після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах забезпечує ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Повідомляв, що 15 вересня 2024 року на виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року в справі № 756/3659/24 ним сплачено на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» суму заборгованості в загальному розмірі 19275 грн., з яких 15000 грн. тіло кредиту, 4275 грн. - нараховані проценти, що підтверджується платіжною інструкцією від 15 вересня 2024 року. Також ним сплачено на користь позивача судові витрати в загальному розмірі 4844,73 грн., з яких витрати на правничу допомогу 3900 грн., судовий збір - 944,73 грн.

Щодо вимог апеляційної скарги про стягнення з нього на користь «ФК «Фінтраст Україна» 8000 грн. витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції, наводив зміст ст. 137 ЦПК України, правові висновки, викладені в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 9901/459/21, вказував, що аналізуючи апеляційну скаргу, можна виснувати, що її зміст майже повністю відтворений зі змісту постанов Верховного Суду та апеляційних судів, на які посилається представник позивача, підтверджуючи наявність сталої позиції Верховного Суду та апеляційних судів.

Таким чином, зважаючи на фактичні обставини справи, обсяг наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, предмет і підстави позову, вважав, що розмір заявлених представником позивача витрат на правничу допомогу в сумі 8000 грн. не є співмірним зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами й обсягом фактично наданих послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було погоджено строк кредитування (правомірного користування позикою) - 30 днів, при цьому, інший строк кредитування між сторонами у встановленому законом порядку не погоджувався; заявлені позивачем до стягнення суми процентів значно перевищують суми процентів, які передбачені умовами договорів позики (кредиту) у межах погоджених строків користування грошовими коштами; позивач не довів заявлені ним суми процентів, а також не довів право нараховувати проценти на умовах договору поза межами строків правомірного користування позикою, в зв`язку з чим суд вважав, що до стягнення підлягає сума основного боргу 15000 грн. (тіло кредиту) та проценти в межах строку укладеного договору в розмірі 4275 грн., разом 19275 грн.

Крім того, судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн., а на підтвердження надання правової допомоги позивачем надано суду: договір №10/07-2023 від 10 липня 2023 року про надання правничої допомоги; рахунок на оплату правничої допомоги, а саме: збір та аналіз доказів і документів для подання позовної заяви - 3000 грн. за 3 год.; складення позовної заяви по справі - 5000 грн. за 5 год. та подання заяви в інтересах клієнта до Оболонського районного суду м. Києва - 2000 грн. за 2 год.; платіжне доручення №3904 від 14 березня 2024 року на оплату правничої допомоги в сумі 10 000 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, суд вирішив, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволених вимог в загальній сумі 4 844,73 грн., з яких: 944,73 грн. - сума судового збору, 3900 грн. - сума правничої допомоги.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що 15 вересня 2021 року ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 4776230 про надання споживчого кредиту, який укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на їх сайті: https://creditplus.ua/ru/document (а. с. 11 - 15).

Згідно з умовами кредитного договору загальний розмір кредиту становить 15 000 грн., строк кредиту - 30 днів, дата повернення кредиту - 15 жовтня 2023 року вказана в графіку платежів, що є додатком №1 до цього договору (а. с. 16).

Згідно п. 1.4 кредитного договору строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору.

Відповідно до п. 2.4. договору кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами згідно з п. 2.1. договору.

Встановлено також, що ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором, який був підписаний останнім у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», виконало та надало йому кредит в сумі 15 000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача (номер транзакції № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 18 квітня 2023 року, виданою ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», що діє згідно договору з ТОВ «Авентус Україна» № ВП-200417-1 від 20 квітня 2017 року (а. с. 54 - 55).

Згідно з додатком № 1 до кредитного договору, сума процентів за 30 днів складає 4 275 грн.

Згідно п. 1.5. договору, тип процентної ставки - фіксована.

Підпунктом 1.5.1. пункту 1.5. договору передбачено стандартну проценту ставку в розмірі 1,90 %, яка застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4. цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредитування, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача відповідно до п.4.2. договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п. 4.3. договору.

Згідно п. 4.2 договору споживач, у випадку, якщо заборгованість за кредитом складає не менше 400 гривень (включно) може ініціювати продовження строку користування кредитом, відповідно до п.п. 4.2.2. Договору.

Згідно п. 4.2.2. договору пропозиція (оферта) Споживача щодо продовження строку користування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь Товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку Товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій Споживачем. Якщо Споживач здійснюючи вказаний платіж не бажає продовжувати строк користування кредитом, Споживач зобов`язаний повідомити про це Товариство в один із вказаних нижче способів: перед здійсненням платежу здійснити в Особистому кабінеті дії, що направлені на часткове повернення заборгованості за кредитом, а саме натиснути в Особистому кабінеті в Розділі «Мої кредити» клавішу «внести платіж» в меню «Часткове погашення кредиту»; або - протягом 24 годин з моменту внесення платежу направити на поштову скриньку Товариства (в тому числі з використанням сервісу направлення повідомлень Товариству, що розміщений на Веб-сайті в Розділі «Зворотній зв`язок» вибравши категорію звернення «Часткове погашення без пролонгації») повідомлення про необхідність зарахування такого платежу в часткове погашення заборгованості за кредитом, з обов`язковою вказівкою в такому повідомлені номеру та дати цього Договору та суми здійсненого платежу. В іншому разі здійснений Споживачем платіж буде розцінений Товариством як пропозиція (оферта) Споживача щодо продовження строку користування кредитом.

Згідно п. 4.2.3. договору Товариство має право, але не обов`язок протягом строку для відповіді, акцептувати пропозицію (оферту) Споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення Споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (з зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та/або адресу електронної пошти, повідомлення Споживачем Товариству в Особистому кабінеті/зазначені в Договорі.

Згідно п. 4.2.4. договору у випадку акцептування Товариством пропозиції (оферти) Споживача про продовження строку кредиту, новий строк кредиту розраховується з наступного дня, що слідує за днем вчинення Споживачем дій, зазначених в пп.4.2.2 цього пункту Договору, та нова дата повернення кредиту відображається в Особистому кабінеті.

18 квітня 2023 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 18-04/23-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступило ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» право грошової вимоги за кредитним договором, про що відповідача повідомлено на електронну пошту, вказану ним у договорі (а. с. 17).

Згідно з п. 1.2 договору факторингу (а. с. 56 - 60) права вимоги щодо конкретного боржника переходять до фактора (позивача) з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого фактор (позивач) стає кредитором по відношенню до боржників стосовно його заборгованості.

Таким чином, судом встановлено, що до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» відповідно до укладеного договору факторингу перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором.

Згідно з реєстром боржників, сума боргу ОСОБА_1 складає 15000 грн. - кредит, 34150 грн. - проценти, 550 днів прострочення (а. с. 38).

Відповідно до картки обліку договору відповідач має заборгованість по тілу кредиту в розмірі 15 000 грн. - тіло кредиту; 34150 грн. - нараховані проценти, що в загальному розмірі складає 49150 грн., 29 жовтня 2021 року позивач сплатив 50 грн. процентів (а. с. 23 - 37).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 530 ЦК України зазначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не надав доказів належного виконання ним зобов`язань за дослідженими договорами, а тому права позивача як кредитора, до якого перейшло право вимоги, підлягають захисту шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна», апеляційний суд враховує, що відповідачем ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в частині обставин укладення кредитного договору не оскаржувалось та на даний час добровільно виконане, що підтверджується наданими ним платіжними інструкціями від 15 вересня 2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, якій були враховані судом першої інстанції, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У зазначеній постанові Верховний Суд, розглядаючи питання стягнення штрафних санкцій за договором споживчого кредитування, сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».

Надаючи правову оцінку вказаним поняттям у частині нарахування штрафних санкцій за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Відрізняються терміни в тому випадку, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Указаний висновок міститься у п. 35 Постанови.

Окрім того, в п. 54 постанови Верховний Суд вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, згідно з логікою Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції вказав, що за змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року по справі № 300/438/18.

Як вбачається із умов кредитного договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 15000 грн. Кредит надається строком на 30 днів (п. 1.3, 1.4 договору). Згідно таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка є додатком № 1 до договору, зазначено дату видачі кредиту 15 вересня 2021 року і дату платежу 15 жовтня 2021 року, проценти за користування кредитом 4275 грн. та загальну вартість кредиту 19275 грн. (а. с. 16).

Вказуючи про обґрунтованість нарахування відсотків за користування кредитом в розмірі, зазначеному в позовній заяві, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що оскільки позичальник продовжив користуватися кредитними коштами, строк кредитування пролонговувався у відповідності до положень п. 4.3 договору на 90 календарних днів поспіль.

Апеляційний суд не погоджується з зазначеними доводами апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно з п.п. 4.3.1 договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2.-4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.

У п.п. 4.3.2 договору зазначено, що споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених в п.п. 4.3.1. договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача у порядку, передбаченому п. 4.2 договору.

Як свідчить картка обліку договору № 4776230 від 15 вересня 2021 року, долучена до позову, станом на 15 жовтня 2021 року відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав.

Отже, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих за межами 30 днів кредитування, що визначено договором, позивач посилався на факт пролонгації договору.

При цьому позивач не звернув уваги, що не повернення кредиту у визначений договором строк, в даному випадку після спливу 30 днів кредитування, свідчить не про продовження строку договору, як це зазначено в п. 4.3.2. договору, а про неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань.

Як наслідок, п. 1.5.1 договору визначено відповідну процентну ставку 1,90 % в день у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація відповідно до п. 4.3 договору.

Зі змісту вказаних положень договору вбачається, що зазначені проценти договір пов`язує з неповерненням у встановлений договором строк кредитних коштів, а відтак по суті це є санкцією для позичальника.

Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Звертаючись до суду із позовом позивач не заявляв вимоги про застосування судом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, а тому посилання позивача на зміст цієї статті в апеляційній скарзі є безпідставним і не є підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції.

Враховуючи споживчий характер правовідносин, апеляційний суд виходить із того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з фінансовою установою фактично не є рівними.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав до стягнення на користь позивача відсотків, нарахованих за межами строку кредитування, що визначений в п. 1.3, 1.4 договору, оскільки підставою до їх нарахування фактично є неналежне виконання позичальником умов договору, а саме неповернення кредитних коштів у встановлений п. 1.4 договору строк, що має наслідком відповідальність, визначену ст. 625 ЦК України, а не право нараховувати відсотки на підставі ст. 1048 ЦК України.

Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та правовим позиціям Верховного Суду, ґрунтуються на наявних у справі доказах та не спростовуються помилковими доводами апеляційної скарги про те, що нараховані відсотки за кредитним договором є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на обставини укладення договору в електронній формі, перерахування кредитних коштів на банківську картку відповідача, із наведенням правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, правильних висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову не спростовують, оскільки зазначені обставини були встановлені судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення і відповідачем не заперечувались.

Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що як на підтвердження своїх вимог щодо стягнення заборгованості товариством було надано розрахунок заборгованості по кредитному договору, оформлений належним чином як документ товариства, підписаний директором ТОВ «Авентус Україна» та скріплений печаткою товариства, який підтверджує надання товариством кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, нарахування товариством відсотків, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд зауважує, що в частині стягнення заборгованості за відсотками поза межами 30-денного строку кредитування судом першої інстанції було вмотивовано відмовлено позивачу не в зв`язку з недоведеністю надання кредитних коштів позичальнику або неналежних та недопустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості, а через протиправність нарахування цих відсотків, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Посилання ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на судову практику апеляційних судів у інших справах відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки за змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах не апеляційних судів, а лише Верховного Суду.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду апеляційна скарга залишається без задоволення, перерозподілу судових витрат апеляційним судом відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється і вимоги про стягнення з відповідача судового збору та витрат на правову допомогу, заявлені позивачем в апеляційній скарзі, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст-Україна» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.