справа № 363/1325/23 головуючий у суді І інстанції Рудюк О.Д.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив суд з урахуванням збільшення позовних вимог здійснити поділ майна, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :38:140:6001 площею 0,08 га, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада з цільовим призначення для індивідуального садівництва та садового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100), загальною площею 277,7 кв.м., розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :38:140:6004 за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :38:140:6001 площею 0,08 га, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада з цільовим призначенням для індивідуального садівництва; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину садового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100), загальною площею 277,7 кв.м., розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :38:140:6001 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 15 листопада 2013 року по 22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 . За час шлюбу ОСОБА_3 за спільні грошові кошти подружжя придбала за договором купівлі-продажу від 03 вересня 2014 року земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер :38:140:6001, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада. В подальшому подружжям на вказаній земельній ділянці побудовано дачний будинок, який не введено в експлуатацію та право власності на який не оформлено в установленому законом порядку, а тому такий будинок не набув юридичного статусу дачного будинку і є об`єктом незавершеного будівництва. На неодноразові пропозиції поділити майно, набуте подружжям за час шлюбу, відповідач відмовляла, а тому позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 01 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номер :38:140:6001 площею 0,08 га, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада з цільовим призначенням для індивідуального садівництва. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини викладенні ним у позовній заяві.

05 серпня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання сторони позивача про поновлення строку на подання доказів та долучення додаткових доказів до матеріалів справи, а саме:

технічний паспорт на садовий будинок, що розташований в масиві «Міжріччя» вул. Обліпіхова 2А, складений 03 серпня 2022 року (а.с. 208)

витяг з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації від 03 серпня 2022 року від 03 серпня 2022 року (а.с. 205).

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 2 ст. 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з ч. 4 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі N 704/192/18.

Враховуючи зазначене, а також те, що подані стороною позивача докази, а саме технічний паспорт на садовий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 , складений 03 серпня 2022 року (а.с. 208) та витяг з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації від 03 серпня 2022 року (а.с. 205) мають винятково важливе значення для правильного вирішення справи, оскільки підтверджують дату здійснення будівництва спірного будинку, дату початку будівництва та дату його закінчення, у позивача були труднощі у подачі цих доказів до суду першої інстанції, оскільки вказані документи виготовлялись на замовлення відповідача, без участі позивача, перебували в розпорядженні відповідача, який надавав їх до державних органів для реєстрації права власності на будинок - апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання представника позивача про долучення зазначених документів до матеріалів справи та необхідності надання їм оцінки в ході її вирішення.

При цьому, апеляційним судом враховується, що предметом позову у даній справі є земельна ділянка та розташований на ній будинок, які утворюють садибу (ст. 381 ЦК України) тобто їх поділ окремо один від одного є неможливим.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог сторонами не оскаржується, а відтак, у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Судом встановлено, що з 15 листопада 2013 року по 22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 .

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає у власність земельну ділянку, площею 0,08 га, у межах згідно з планом, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, кадастровий номер :38:140:6001, цільове призначення - для індивідуального садівництва.

ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині - ОСОБА_3 на придбання земельної ділянки, площею 0,08 га, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, кадастровий номер :38:140:6001, цільове призначення - для індивідуального садівництва, та укладення нею договору купівлі-продажу земельної ділянки, визначаючи ціну та умови цього договору на її власний розсуд. Зазначений договір укладається дружиною в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили, і укладення його відповідає їхньому спільному волевиявленню, що підтверджується копією заяви ОСОБА_1 , посвідченою приватним нотаріусом Київської області Єременко Л.О. та зареєстрована в реєстрі від 03 вересня 2014 року за №986.

Відповідно до копії свідоцтва серія НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , розірвано 22 жовтня 2019 року , актовий запис №418.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що державним реєстратором Пірнівської сільської ради, Київської області Луценко К.Б. 19 квітня 2023 року зареєстровано право власності відповідача ОСОБА_3 на садовий будинок загальною площею 277,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці кадастровий номер :38:140:6001.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання права власності на 1/2 частину садового будинку, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :38:140:6001, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, що саме в період перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжя почалося будівництво вказаного будинку, право власності на який зареєстровано 19 квітня 2023 року за ОСОБА_3 після розірвання шлюбу між сторонами.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Так, положеннями статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, а майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та є сталим у судовій практиці при вирішенні спірних правовідносин.

Таким чином, вирішуючи питання про поділ майна подружжя, встановивши факт набуття цього майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей 60, 70 СК України з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Визначення режиму особистої приватної власності майна одного з подружжя передбачено у статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Судом апеляційної інстанції установлено, що 03 вересня 2014 року, тобто у період зареєстрованого між сторонами шлюбу, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_3 придбала земельну ділянку площею 0,08 га, у межах згідно з планом, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, кадастровий номер :38:140:6001, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, а також витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

З матеріалів справи також вбачається, що в період шлюбу на вказаній вище земельній ділянці сторонами було розпочато будівництво будинку садибного типу, яке завершене у грудні 2014 році, що підтверджується наданим суду технічним паспортом, та узгоджується з наданими позивачем фото збудованого будинку та оголошеннями про його продаж (а.с. 20-24, 205-211).

Так, у відповідності до наявного у справі технічного паспорту будинку, що був виготовлений на замовлення відповідача та який був підставою реєстрації права власності на нього, будинок було збудовано в 2014 році (а.с. 211, 197).

У Цивільному кодексі України (далі - ЦК України), крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, судом встановлено, що сторони у справі, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі в 2014 році збудували спірний будинок, та в силу вимог ст. 331 ЦК України набули на нього право спільної сумісної власності.

Разом з тим, будучи власником земельної ділянки, на якій було збудовано зазначений будинок, відповідач до 19 квітня 2023 року не здійснювала реєстрацію права власності на нього, та зареєструвала таке право в реєстрі речових прав на нерухоме майно лише 19 квітня 2023 року (а.с. 86).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Отже, в даному випадку підставою до виникнення права власності на спірний будинок є факт завершення його будівництва та прийняття до експлуатації (ст. 331 ЦК України) про що відповідачем 15 серпня 2022 року подано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта за амністією (а.с. 197), в якій відповідач вказав дату початку будівництва 04 вересня 2014 року та дату закінчення будівництва 30 грудня 2014 року.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України (ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним).

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У даній справі, судом встановлено факт набуття у спільну сумісну власність сторін земельної ділянки та будинку на ній, а отже наявна презумпція спільності права власності подружжя на вказане майно, яка відповідачем спростована не була.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їхньою спільною сумісною власністю.

Враховуючи, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, іншого не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та здійснення між сторонами поділу спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину садового будинку, загальною площею 277,7 кв.м., розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :38:140:6001, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який було оформлено на ОСОБА_3 .

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав до задоволення позову в частині поділу будинку, висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині з прийняттям постанови по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 8 052,20 грн.При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 12 078,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню з позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01 травня 2024 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог та стягнення судового збору скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині.

Визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину садового будинку, загальною площею 277,7 кв.м., розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :38:140:6001, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з до ОСОБА_3 , місце проживання АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 судовий збір у розмірі 20 130 (двадцять тисяч сто тридцять) гривень 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 16 грудня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.