Справа №639/7042/24
Провадження №4-с/639/26/24
УХВАЛА
16 грудня 2024 року м. Харків
Жовтневий районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Рубіжного С.О.,
за участю секретаря Чубенко О.С.,
представника боржника Морозова В.Ю.,
державного виконавця Білової Х.Б.,
розглянувши в судовому засіданні скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Морозова Вадима Юрійовича на дії та рішення посадових осіб Холодгногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач ОСОБА_2 ,
ВСТАНОВИВ:
25 жовтня 2024 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся адвокат Морозов В.Ю., який представляє інтереси ОСОБА_1 , зі скаргою на дії та рішення посадових осіб Холодгногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
В обґрунтування скарги посилається на те, що на виконанні у Холодногірсько-Новобаварському відділі державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження відносно ОСОБА_1 . В рамках виконавчого провадження було накладено арешт на належну ОСОБА_1 , частину квартири АДРЕСА_2 .
В подальшому, ОСОБА_1 , зверталась до Жовтневого районного суду м. Харкова, з клопотанням про зняття (скасування) арешту з нерухомого майна. За результатом розгляду такого клопотання, судом було виявлено наступне. Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.11.2003 у кримінальній справі № 1- 263/2003 ОСОБА_3 (прізвище після одруження ОСОБА_4 ) засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 рок. Вироком суду стягнуто солідарно із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_2 спричинену шкоду у розмірі 3 961,80 грн.. Супровідним листом Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.11.2003 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 суми шкоди було направлено для виконання до ВДВС Жовтневого району м. Харкова.
Перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження за пошуком боржник « ОСОБА_6 » виконавчих проваджень не виявлено.
З матеріалів кримінальної справи № 1-263/2003 встановлено, що під час досудового розслідування та судового розгляду в порядку КПК України 1960 року арешт на майно підозрюваної (обвинуваченої) ОСОБА_3 не накладався. Судом установлено, що в даному випадку арешт було накладено державним виконавцем на підставі вироку суду та відповідного виконавчого листа, за яким із ОСОБА_3 стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_2 спричинену матеріальну шкоду. Тобто, арешт було накладено державним виконавцем, а не слідчим чи прокурором під час досудового розслідування, і не судом під час судового провадження.
Станом на 17 жовтня 2024 року, арешт на належне ОСОБА_1 , нерухоме майно не скасований. В звязку з чим ОСОБА_1 звернулась з відповідною заявою до Холодногірсько- Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Вказана скарга містить відомості про те, що документ сформовано в системі «Електронний суд».
Ухвалою суду від 30 жовтня 2024 року скаргу залишено без руху. Надано строк для усунення вказаних недоліків.
На виконання ухвали суду від 30.10.2024 року заявником подана відповідна заява про усунення недоліків. В заяві зазначені учасники виконавчого провадження, виклад обставин та зміст вимог. Стягувачем було зазначено ОСОБА_8 .
11.11.2024 в доповнення до заяви про усунення недоліків, додано заяву про долучення доказів надіслання копії скарги іншим учасникам справи, при цьому в цій заяві вже зазначено стягувача ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 11 листопада 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за скаргою. Призначено підготовче судове засідання.
11 листопада 2024 року представником скаржника ОСОБА_1 , - адвокатом Морозовим В.Ю. подано клопотання про витребування доказів, в якому просив суд витребувати у державного нотаріуса Першої Харківської міської державної нотаріальної контори копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони про його відчуження та відомості про наявність відмітки на паперових носіях про накладання арешту та його зняття.
19 листопада 2024 року на адресу суду надійшов відзив на скаргу сформований в системі «Електроний суд». Відділ вважає, що дана скарга не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства, оскільки стягувач безпідставно та необгрунтовано звернувся зі скаргою до Жовтневого районного суду м. Харкова, не довів підстав звернення саме до даного суду, та просить закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Подана скарга з додатками не підтверджує те, що судовим рішенням, яке ухвалено відповідно до вимог ЦПК України, порушено права скаржника. Посилання скаржника на те, що відносно нього був постановлений вирок Жовтневого районного суду міста Харкова не можуть бути прийнятними та допустимими. Надана копія витягу є Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та наявний там запис про обтяження також не підтверджують те, що обтяження було внесено на підставі невиконання ухваленого відповідно до ЦПК України рішення. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається наступне обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: Тип обтяження: арешт (архівний запис) Реєстраційний номер обтяження: 6337967 підстава обтяження: повідомлення 263 від 21.01.2004, Відділ державної виконавчої служби Жовтневого району.
Наголошує, що відповідно до цієї інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (повідомлення 263 від 21.01.2004) неможливо встановити в рамках якого виконавчого провадження винесено повідомлення 263 від 21.01.2004, на підставі якого саме виконавчого документа, хто є стягувачем у виконавчому провадженні.
Відповідач в силу вимог законодавства станом на дату надання відзиву не володіє відомостями про обтяження № 6337967, яке наявне в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Ухвалою суду від 20 листопада 2024 року клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Морозова Вадима Юрійовича задоволено.
11 грудня 2024 року на адресу суду від Першої Харківської міської державної нотаріальної контори надійшла копія повідомлення ВДВС Жовтневого РУЮ від 21.01.2004 року за №263 про накладання арешту на квартиру, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 .
В судовому засіданні представник скаржника надавав аналогічні пояснення, викладені в скарзі, зазначив що скаржник ОСОБА_1 всі борги за вироком сплатила, проте арешт на належне їй нерухоме майно не скасований. Вважає, що зберігання арешту на протязі двадцяти років є безпідставною дією, та просив суд скасувати арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 ..
Представник Холодгногірсько-Новобаварського ВДВС у місті Харкові СМУ МЮ підтримала заперечення проти скарги, просила закрити провадження у справі з підстав відсутності відомостей щодо типу виконавчого документу за яким було відкрито виконавче провадження та накладено арешт. Оскільки матеріали справи не місять доказів на підставі якого виконавчого документа, при примусовому виконанні якого накладено арешт, тому провадження має бути закрито.
Суд розглянувши клопотання, постановив ухвалу. без виходу до нарадчої кімнати у судовому засіданні 20.11.2024 про відмову в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі.
В судовому засідані 16.12.2024 державний виконавець Білова Х.Б. заперечувала проти задоволення скарги, обгрунтовуючи тим, що на даний час зясовано, що дійсно арешт накладено на підставі виконавчого листа № 1-263 від 21.11.2003, виданого відповідно вироку суду про стягнення з боржника ОСОБА_6 майнової шкоди. Докази, які надані боржником не вказують на те, що останьою виконано рішення суду та лплачено грошові кошти в повному обсязі. Також боржник має сплати виконавчий збір та інші виконавчі витрати, після чого арент буде знято. Також додатково зазначила, що до теперішнього часу не встановлено, коли булознищено виконавче провадення, його номер та підтави закінченя або завершення виконавчого провадження. На запит виконавчої служби ще не надано відповідь Першої Харківської міської державної нотаріальної контори про повідомлення ВДВС Жовтневого РУЮ від 21.01.2004 року за №263
Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день час та місце слухання справи повідомленна належним чином, клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило. Суд вживав заходів щодо належного повідомлення ОСОБА_2 шляхом надіслання судових повісток за відоми адресами ії проживання, проте кореспонденція поверталась до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою»
Суд, перевіривши доводи та заперечення сторін виконавчого провадження, дослідивши надані копії документів, дійшов до наступного висновку.
Положенням ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Статтею 451 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира, загальною площею 65,1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав (а.с. 18).
З оглянутих судом матеріалів кримінального провадження №1-263/2003, залишених на зберіганні в архіві суду, вбачається, що 03.11.2003 року Жовтневим районним судом м. Харкова ухвалено вирок у кримінальній справі № 1- 263/2003 відносно ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 , відповідно до якого ОСОБА_3 визнано винною у скоєні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляд позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити від засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном в 2 рокуи.
Також у вироку суду було вирішено питання прочасткове задоволення цивільного позовую. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 завдані збитки в розмірі 3961 гирвні 80 копійок.
Відповідно до супровідного листа від 21.11.2003 року Жовтневий районний суд м. Харкова надіслав на адресу ВДВС Жовтневого району м. Харкова виконавчий лист про стягнення суми з засудженої ОСОБА_3 за ч. 3, ст. 185 КК України для виконання.
Зазначені обставини також встановленні у постанові Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 вересня 2024 року у справі № 639/5647/24 за клопотаннням адвоката Морозова Вадима Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про зняття (скасування) арешту з нерухомого майна (а.с.19).
Як зазначено державним виконавцем, виконавчою службою отримано копію ціє ухвали, що вказує на обізнаність щодо виконання вироку суду за виконавчим листом.
ОСОБА_3 , уклавши шлюб з ОСОБА_9 отримала прізвище ОСОБА_4 , про що зроблено відповідний актовий запис №186 від 30.06.2004 року та підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 30.06.2004 року (а.с. 60).
Судом було витребувано зПершої Харківської міської державної нотаріальної конториналежним чином засвідчену копію документації щодо арешту квартири скаржниці.
З дослідженого в судовому засіданні повідомлення про накладання заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, вихідний №263 від 21.01.2004 р. вбачається, що орган який наклав заборону: ОСОБА_10 ВДВС Жовтневого РУЮ м. Харкова, адреса м. Харків, вул. Жовтневої революції, 58. Тип заборони: окреме майно. Інформація про документ, на підставі якого накладено заборону: виконавчий лист №1-263 від 21.11.2003 року Жовтневий районний суд м. Харкова. Інформація про об`єкт заборони: частина квартири за адресою АДРЕСА_1 . Інформація про власника об`єкту: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 122).
Тобто арешт на частину квартири що належить скаржнику, накладено на підставі виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Харкова від 21.11.2003 у кримінальній справі №1-263/2003 про стягнення суми з засудженої ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 185 КК України.
Таким чином, в даному випадку спірні правовідносини регулюються ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.
Положеннями ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV, які діяли на час проведення виконавчих дій було визначено, що виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Норми ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV містять комплекс дій обов`язкового характеру, які повинен вчиняти державний виконавець в процесі виконання рішення.
Одним із його заходів є звернення стягнення на майно боржника, яке відповідно до ч.1 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст 50 «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцемнакладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Пунктом 4.9.1 Інструкції про проведення виконавчих дій № 74/5 від 15 12.1999 (у редакції чинній, станом на час проведення виконавчих дій), виконавче провадження підлягає закінченню державним виконавцем у випадках зокрема: закінчення передбаченого законом строку для даного виду стягнення; фактичного повного виконання рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, або на письмову вимогу стягувача;повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 76 Закону.
Пунктом 4.10.2 Інструкції про проведення виконавчих дій № 74/5 від 15 12.1999 (у редакції чинній, станом на час проведення виконавчих дій), визначено, що якщо державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника у виконавчому провадженні, то у постанові про закінчення виконавчого провадження (окрім випадків направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби), повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадової особи), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст 40 «Про виконавче провадження» 2 червня 2016 року
№ 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Отже, з вказаних норм закону та положень інструкції слідує, що при закінченні провадження або поверненні виконавчого листа, має наслідком винесення відповідної постанови, у якій має бути вирішено питання про зняття арешту.
В звязку з чим ОСОБА_1 , звернулась до Холодногірсько- Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із запитом, та просила
- Надати інформацію з приводу того, чи було мною виконані вимоги Вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.11.2003 у кримінальній справі № 1- 263/2003 та виконавчого документу по даній справі;
- В разі, якщо вимоги Вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 03.11.2003 у кримінальній справі № 1-263/2003 (включаючи вимоги які містилися у виконавчому документі) були виконані - припинити виконавче провадження відносно мене, ОСОБА_1 , про що винести відповідну постанову;
- Скасувати арешти які були накладені в рамках виконавчого провадження та виключити відомості щодо ОСОБА_1 , із реєстру боржників;
- Скасувати арешт який було накладено на належну мені, ОСОБА_1 , частину квартири АДРЕСА_2 ;
- Скасувати арешт з усіх можливих без даних (включаючи спец. розділ та архівні записи про накладення арешту в будь-якій формі) щодо ОСОБА_1 ..
Інша інформація про обтяження, в т.ч. документи, на підставі яких внесено обтяження до реєстру (в тому числі повідомлення №263 від 21.01.2004 Відділу ДВС Жовтневого р-ну), станом на 16.10.2024 у відділі відсутні, через що не можливо достовірно встановити підстави вищезазначеного обтяження та прийняти рішення про зняття арешту з майна.
Додатково проінформовано, що перевіркою Автоматизованої системи виконавчого привалження, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, за результатами якої станом на 16,10.2024 встановлено, що на примусовому виконані у Відділі не перебували (в тому числі з примусового виконання виконавчого листа по справі № 1-263/2003) та не перебувають виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_2 ).
Також з метою отримання копії документів, якими накалдено арешт (Реєстраційний номер обтяження: 6337967), а саме повідомлення 263 від 21.01.2004, Відділу державної виконавчої служби Жовтневого району, направлені запити до Першої Харківської міської державної нотаріальної контори та КП «БТІ» (а.с. 16).
Проте з часу звернення ОСОБА_1 ,у вересні 2024 до Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у м. Харкові, будь яких дій щодо отримання інформації, вирішення питань про відновлення провадження, винесенсення процесуальних документів щодо виконання виконавчого листа та скасування арешту не здійснено.
Як пояснила представник ДВС, матеріали виконавчого провадження знищенні, оскільки строк їх зберігання закінчився. Зазначила, що боржник може сплатити заборгованість за виконавчим листом та витрати виконачого првадження, після чого арешт буде знято.
Як пояснив представник заявника, ОСОБА_1 сплатила на користь стягувача ОСОБА_2 завдані збитки, на підтвердження чого надані копії переказів (зворот а.с. 45).
З моменту пред`явлення виконавчого документу та накладання арешту минуло близько 20 років, виконавче провадження уже знищене, у зв`язку з закінченням строку його зберігання, а ОСОБА_1 позбавлена можливості вільно розпоряджатися та користуватися своїм майном.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. ст. 316, 317 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Таким чином, подальше накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння своїм майном та обмежує права ОСОБА_1 , позбавляє її можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном.
У постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.01.2024 по справі № 569/6234/22 (провадження № 61-2690св23) зазначено, що саття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Встановивши, що виконавче провадження № 21949786 з примусового виконання виконавчого листа № 2-7908, виданого 25 грудня 2009 року Рівненським міським судом Рівненської області, було завершене 30 грудня 2010 року, так як виконавчий документ повернено стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 40 Закону № 606-XIV у зв`язку з відсутністю у боржника майна на яке може бути звернено стягнення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення скарги, так як державний виконавець не виконав вимог статті 38 Закону № 606-XIV в редакції, яка була чинною станом на 30 грудня 2010 року, та при поверненні виконавчого документа стягувачу не зазначив про скасування арешту, накладеного на майно боржника ОСОБА_1 . При цьому місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що з моменту закінчення виконавчого провадження минуло близько 12 років, виконавче провадження вже знищене у зв`язку із закінченням строку його зберігання. Тому подальше накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння своїм майном та обмежує права ОСОБА_1 , позбавляє її можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2024 року справі № 2-380/10 зазначено, що Встановивши, що виконавче провадження № 22128669 з примусового виконання виконавчого листа № 2-380/10, виданого 20 вересня 2010 року Заводським районним судом м. Миколаєва, було завершене 29 грудня 2012 року, так як виконавчий документ повернено стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що державний виконавець при поверненні виконавчого документа стягувачу не зазначив про скасування арешту, накладеного на майно боржника.
При цьому суди не врахували, що з моменту завершення виконавчого провадження минуло більше 10 років, виконавче провадження вже знищене у зв`язку із закінченням строку його зберігання і матеріали справи не містять відомостей про те, що стягувач або його правонаступники повторно пред`являли вказаний виконавчий лист до виконання.
Державним виконавцем не надано доказів щодо винесення та примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 .
В автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості щодо наявності відкритих виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа № 2-380/10, виданого 20 вересня 2010 року Заводським районним судом м. Миколаєва, щодо боржника ОСОБА_1 та стягувача ПАТ «ОТП Банк», або його правонаступника. Не надано відповідних доказів і Інгульським ВДВС.
Подальше накладення арешту на майно боржника є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та обмежує права ОСОБА_1 , позбавляє її можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном. За наслідком розгляду справи, судом касаційної інстанціії Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», задоволено.
Зобов`язано посадових осіб Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з майна боржника у виконавчому провадженні.
У справі яка розглядається, встановлено, що арешт на майно ОСОБА_6 накладено на підставі виконавчого листа № 1-263 від 21.11.2003 року, виданого 21.11.2003 Жовтневим районним судом м. Харкова, шляхом надіслання його на адресу ВДВС Жовтневого району м. Харкова
Достовірно встановити чи було повернуто виконавчий лист до суду без виконання або закінчено виконавче првадження внаслідок виконання боржниками та вякий період часу завершились виконавчі дії за вищевказаним виконавчим листом не вдається можливим, за відсутністю будь якої інформації у виконавчої служби.
Суд не приймає до уваги заперечення державного виконавця проти скарги з посиланням на те, що арешт буде знято після сплати боржником грошових коштів на виконання рішення суду та виконавчого збору, оскільки матеріали не містять будь яких доказів щодо відкритих виконавчих проваджень щодо примусового виконання вироку суду або окремих відкритих виконавчих провджень щодо стягнення з боржника виконавчого збору та інших витрат.
Також до суду не надано доказів, що виконавчою службою вирішувалось питання про відновлення виконавчого провадження, отримання дублікату виконавчго листа або вчинення аналогічних дій стягувачем.
Отже аналізуючи предмет даної скарги, її обґрунтування та наведені законодавчі норми в їх сукупності, враховуючи, що з часу накладання заборони виконавчою службою щодо відчуження майна боржника минуло 20 років, знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання, відсутність відкритих виконавчих провадженнь свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника, а тому суд дійшов висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 , про зобов`язання посадових осіб Холодногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт на квартиру (частину квартири) АДРЕСА_2 Реєстраційний номер обтяження: 6337967.
Стосовно вимог про скасуванння всіх обтяжень та зняття всіх арештів за належним ОСОБА_1 суд не вбачає підстав для задоволення скарги в цій частині, оскільки матеріали справи не містять інших обтяжень та арештів. накладених виконавчою службою при примусовому виконанні вироку суду у справі № 1-263/2003.
Крім того, скаржник просила стягнути з Холодногірсько-Новобаварського ВДВС у м. Харкоів витррати на правовоу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Представник ВДВС заперечувала проти стягнення судових витрат та їх розміру.
Відповідно дост.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду по справі №922/445/19 від 03.10.2019 року.
Судом встановлено, що 04.09.2024 року між адвокатом Марозовим Вадимом Юрійовичем. Адвокатом Рясний Владиславом Денисовичем та Василенко Катериною Віталіївною був укладений договір про надання юридичних послуг. На підтвердження виконаних робіт, надано відповідний акт та квитанцію про сплату коштів, підписані клієнтом та адвокатом від 21.10.2024 на суму 10 000 грн..
Згідно акту приймання передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 04 вересня 2024 року вартість послуг:
Консультації ( 2 години) 1 000 грн.;
Розборка та підготовка адвокатського запиту ( 3 години) 2 000 грн.;
Аналіз чинного законодавства відносно скасування арешту х нерухомого майна (5 годин) 2 000 грн.;
Обробка документів для подання клопотання про скасування арешту з нерухомого майна та відшкодувати понесені витрати на правничу допомогу ( 5 годин) 2 000 грн.;
Підготовка та написання клопотання про скасування арешту з нерухомого майна та відшкодувати понесені витрати на правовоу допомогу ( 5 годин) 3 000 грн..
Враховуючи наведене, витрати на правничу допомогу під час розгляду справи складають 10 000 грн.
Відповідно до ч. 3-5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В постанові Верховного Суду 28 червня 2023 року у справі № 369/576/22 визначено, що критерії, визначені частиною четвертою статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини другої статті 141 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, визначені статтею 141 ЦПК України.
Також, судом враховується правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 12.05.2020 зі справи № 904/4507/18.
У зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, колегія суддів зазначає, що в контексті правовідносин, які склались у даній справі, суд апеляційної інстанції при визначенні суми витрат на професійну правничу допомогу пов`язаних із розглядом справи № 910/7540/19 в суді апеляційної інстанції повинен був не обмежуватись лише посиланням на те, що вказана сума є «фіксованим гонораром», визначеним відповідачем 1 та адвокатом, а повинен був надати оцінку заявленій ПАТ «Оболонь» сумі на предмет її обґрунтованості, необхідності та неминучості, в частині такого перевищення та відповідно оцінити, чи відповідають такі витрати, критерію реальності та розумності їхнього розміру.
У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи».
За таких обставин, колегія суддів у справі № 922/2869/19 вказала, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до конкретної та послідовної практики Верховного Суду, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (постанова Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 808/1849/18).
У разі неспівмірності розміру витрат на правову допомогу суд самостійно визначає розмір судових витрат (постанова Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 160/6762/21).
ВП ВС в постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично здійснені, та оцінювати їх необхідність.
Суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц).
Суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц).
Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
З огляду на категорію та складність справи, предмет скарги, доводи виконавчої служби, беручи до уваги положення 137 ЦПК України, суд не вбачає обґрунтовування розміру витрат, яка визначена в сумі 10 000,00 грн. та приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для зменшення витрат та стягнення з вионавчої служби на користь скаржника понесених нею витрат на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн..
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 258-261, 352-353, 447-448, 450-451 ЦПК України, суд -

Скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Морозова Вадима Юрійовича на дії та рішення посадових осіб Холодгногірсько-Новобаварського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач ОСОБА_2 задовольнити частково.
В іншій частині скарги відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту їх проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом пятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 20.12.2024.

Суддя: С.О. Рубіжний