КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/1687/23 Головуючий у суді першої інстанції - Гринчак О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Андрєєвим Ігорем Петровичем , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бутько Мар`яна Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скринник Сергій Миколайович, про витребування майна,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , про витребування майна, а саме земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, в якому просила суд витребувати від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, та стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2129 від 27 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчук С.В., придбала у ОСОБА_4 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001. З моменту набуття 27 травня 2011 року права власності вона не вчиняла жодних правочинів щодо даної земельної ділянки, не відчужувала її на користь інших осіб.

10 лютого 2022 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за третіми особами, а саме 04 грудня 2020 року земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу № 3055 від 08 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 000, зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 .

Згодом, 08 грудня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1535 від 08 грудня 2020 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , право власності на спірне майно зареєстроване за останнім.

Позивач стверджує, що договір купівлі-продажу земельної ділянки № 3055 від 08 грудня 2011 року, на підставі якого зареєстровано право власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_5 є неукладеним, оскільки особою, вказаною як продавець, він не підписувався.

Також позивач вказує, що згідно наданої їй інформації при розслідуванні кримінальної справи їй стало відомо проте, що бланк ВРН № 792068 в дійсності використаний приватним нотаріусом Мироник О.В. для зовсім іншої угоди, а договір купівлі-продажу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 08 грудня 2011 року ним не посвідчувався, а тому вона вважає, що правочин в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України є нікчемним.

Оскільки на день укладення оспорюваного договору, ОСОБА_4 вже відчужила земельну ділянку :62:511:0001 на підставі договору купівлі-продажу № 2129 від 27 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчук С.В., то позивачка вважає, що саме вона є власником спірної земельної ділянки. Сам факт державної реєстрації права власності на земельну ділянку :62:511:0001 за ОСОБА_5 не може свідчити про набуття ним права власності на це майно.

З урахуванням викладеного просила в судовому порядку захистити порушене її право та задовольнити поданий нею позов.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 червня 2024 року позов ОСОБА_3 - задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1998,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Андрєєв І.П. звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, відтак просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, щосудом першої інстанції не було взято до уваги відсутність у позивача права власності на вказану земельну ділянку та відповідно наявності правових підстав для витребування земельної ділянки, що належить відповідачу, а саме не в повному обсязі з`ясовано обставини та надано оцінку Державному акту, інформації з Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, Департаменту земельних ресурсів та Департаменту з питань реєстрацій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та зроблено висновок про реєстрацію права власності на землю за позивачем, що не відповідає, зокрема, Порядку здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку. Оскільки, навіть факт посвідчення укладання договору купівлі-продажу позивача з ОСОБА_4 не свідчить про виникнення право власності на землю у ОСОБА_3 , оскільки таке право власності виникає з моменту державної реєстрації таких прав в органах Держкомзему, про що реєструється в Поземельній книзі та робиться відмітка в Державному акті, що, в незалежних від відповідача обставин, не було виконано позивачем та не взято до уваги судом при розгляді спору.

Разом з тим, зауважує, що судом було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме неналежним чином надано оцінку «висновку експерта», не взявши до уваги порушення під час проведення експертизи, зокрема норм ст. ст. 102, 106 ЦПК України. Судом також не враховано сам факт того, що позивач не набула права власності на землю, що вже свідчить про відсутність у неї підстав для звернення з позовом про відчуження земельної ділянки, а відтак оцінка вказаного документу, який оцінений судом в якості «висновку експерту» не відіграє жодного значення щодо вирішення обставин справи.

Вважає, судом не було здійснену належну оцінку добросовісності відповідача, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи (п.1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України) та упереджено зроблено висновки, викладені у оскаржуваному рішенні, що не відповідають обставинам справи (п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України) про встановлення права власності позивачки на земельну ділянку, не зазначивши про обов`язок позивача зареєструвати своє право власності на земельну ділянку згідно вищевказаного Порядку: здійснення відмітки про перехід права власності на земельну ділянку, а саме звернутися з відповідними документами (державним актом з відміткою нотаріуса та договором купівлі-продажу) до органів Держкомзему, натомість вказано відповідачу про необхідність проявити обачність при придбанні спірної земельної ділянки, хоча нотаріусом було перевірено відповідну реєстрацію та жодних підозр не могло і бути.

Зазначає, судом першої інстанції було зроблено висновок щодо неукладеності договору купівлі-продажу: земельної ділянки від 08 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Наголошує, що договір купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року було укладено ОСОБА_5 та підписано особисто ОСОБА_4 , особу якої встановлено та перевірено нотаріусом, після чого договір нотаріально посвідчено та належним чином зареєстровано.

12 вересня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , якому остання заперечує проти доводів викладених в апеляційній скарзі, посилається на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Наголошує, що позивач на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2129 від 27 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчук С.В., придбала у ОСОБА_4 земельну ділянку адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001.

Таким чином, правовою підставою набуття позивачем права власності на земельну ділянку є саме вищевказаний договір купівлі продажу, за яким ОСОБА_4 , як продавець продала, а ОСОБА_3 як покупець придбала відповідне майно, сплативши його ціну покупцю.

Разом з тим, щодо використання висновку експерта як доказу неукладеності договору зазначає, що на аркуші 11 долученого експертного висновку експерт зазначає, що за результатами дослідження підпису від імені ОСОБА_4 встановлено стійкі та суттєві розбіжні ознаки, які виходять за межі варіацій цих ознак у підписах ОСОБА_4 . Стосовно збіжних ознак, то вони у випадку цього дослідження не суттєві, на категоричний негативний висновок експерта не впливають і є типовими ознаками для підписів, які виконані з наслідуванням.

Отже, наданий для дослідження матеріал був достатнім для вирішення поставлених експерту задач, що дозволило експерту зробити однозначний висновок про те що підпис від імені ОСОБА_4 у договорі від 08 грудня 2011 року виконаний іншою особою з наслідуванням підпису.

Вважає, оскільки договір купівлі-продажу від 08 грудня 2011 року на спірну земельну ділянку продавцем не підписувався, отже, взагалі не може вважатися укладеним.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Прядко Р.В. та заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

ОСОБА_4 , яка була залучена на стадії апеляційного розгляду, як третя особа заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі поданій представником ОСОБА_1 - Андрєєвим І.П. , оскільки вона укладала та підписувала лише один договір купівлі пролажу земельної ділянки і це був договір із позивачкою ОСОБА_3 . Інших договорів в тому числі з ОСОБА_5 не укладала та не підписувала його.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та третьої особи у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що на підставі рішення Київської міської ради № 1076/3145 від 24 грудня 2009 року земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001 передано у власність ОСОБА_4 , на підтвердження чого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 794310 від 22 червня 2010 року (а.с. 139, 140, 160 т. ІІІ).

27 травня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу № 2129, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчуком С.В., за умовами якого ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 земельну ділянку адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001 у Деснянському районі м. Києва (а.с. 18-21 т. І).

На підтвердження укладення вказаного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчук С.В. на Державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 794310 від 22 червня 2010 року зроблено відмітку з про перехід 27 травня 2011 року права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_3 (а.с. 22, 23 т. І).

Водночас, в матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 грудня 2011 року, в якому зазначено про посвідчення договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та його реєстрацію за № 3055, з предметом договору про те, що ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001 у Деснянському районі м. Києва (а.с. 26, 27 т. І).

У вказаному договорі зазначено, що земельна ділянка, яка є предметом цього договору, належить продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 794310, виданого 22 червня 2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Київської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1076/3145. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 08-7-03385 від 22 червня 2010 року.

01 грудня 2020 року ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бутько М.В. із заявою про державну реєстрацію права власності № 42847631 (а.с. 196 т.ІІІ).

04 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бутько М.В. прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності № 55507113 та право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001 у Деснянському районі м. Києва зареєстровано за ОСОБА_5 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 000 (а.с. 206-209 т. ІІІ).

В матеріалах реєстраційної справи № 000 наявний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 грудня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3055, однак відсутній Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 794310 від 22 червня 2010 року.

Наказом Міністерства юстиції України про задоволення скарги від 13 травня 2023 року скасовано рішення від 04 грудня 2020 року № 55507113, прийняте приватним нотаріусом Бутько М.В. Наказ прийнято на підставі висновку Центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 28 березня 2023 року. Висновок комісії мотивований зокрема тим, що приватним нотаріусом Бутько М.В. прийнято оскаржуване рішення за відсутності в повному обсязі документів, необхідних для державної реєстрації прав, а саме: державного акта на землю (а.с. 134-141 т. ІІ).

08 грудня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1535, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М., право власності на ділянку адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001 у Деснянському районі м. Києва перейшло до відповідача, про що зроблено відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна (а.с. 12-14, 28-31 т. І; а.с. 213-221 т. ІІІ).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 придбав спірну земельну ділянку для здійснення забудови (а.с. 170-187 т. ІІ).

На підставі заяви представника ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення, Деснянською окружною прокуратурою міста Києва 16 лютого 2022 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000051 за ч. 4 ст. 190 КК України, яке в подальшому об`єднано з кримінальним провадженням № 0000050 з присвоєнням об`єднаному провадженню номеру № 0000050 (а.с. 15-17 т. І).

21 лютого 2023 року адвокат Прядко Р.В. звернувся до Деснянського УП ГУНП у місті Києві з клопотанням про розголошення відомостей досудового розслідування, а саме просив надати дозвіл на розголошення таких відомостей кримінального провадження № 0000050 від 16 лютого 2022 року: інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав (щодо земельних ділянок :62:511:0001 та :62:511:0002); витяг з ЄРДР; договори купівлі-продажу № 3055, № 1535, № 351, № 6905 та № 825; договір дарування земельної ділянки № 3002; інформаційні довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків щодо бланків ВРН 792068 та ВРР 012738; протоколи тимчасового доступу до речей і документів, описи вилучених документів від 08 вересня 2022 та 12 жовтня 2022 року; договір дарування земельної ділянки від 08 грудня 2011 року, на бланку ВРН 792068; висновки експерта № СЕ-19/111-22/33938-ПЧ від 06 жовтня 2022 року та № СЕ-19/111-22/33940-ПЧ від 06 жовтня 2022 року; лист ГУ Держгеокадастру у м. Києві від 15.12.2022; лист Державного архіву міста Києва від 14.07.2022 з додатками; листи нотаріуса Мазарчук Н.В. від 11 липня 2022 року та 19 серпня 2022 року (а.с. 50, 51 т. І).

Відповідно до листа слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у місті Києві ст. лейтенант поліції Смогоринського В. у відповідь на клопотання адвоката Прядка Р.В., слідчий не заперечує щодо розголошення відомостей досудового розслідування та надає дозвіл на розголошення документів без виключення (а.с. 52 т. І).

У матеріалах справи міститься копія висновку експерта № СЕ-19/111-22/33938-ПЧ від 06 жовтня 2022 року, наданого в рамках кримінального провадження № 0000050, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_4 у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 08 грудня 2011 року у графі «Продавець» виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням її підпису (а.с. 38-49 т.І).

Постановою про відмову в задоволенні клопотання від 16 березня 2023 року за підписом слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві старшого лейтенанта поліції В.О. Смогоринського відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 , адвоката Андреєєва І.П., про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 0000050 від 16 лютого 2022 року. Аналогічна постанова про відмову в задоволенні клопотання ухвалена слідчим і 18 квітня 2023 року.

Окрім того, постановою про відмову в задоволенні клопотання від 18 квітня 2023 року за підписом прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва Одуденко А.В. у задоволенні клопотання адвоката Андрєєва І.П. в інтересах ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження відмовлено.

Постановою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року відмовлено у задоволенні скарги адвоката Андрєєва І.П., поданої в інтересах ОСОБА_1 , на постанову слідчого Деснянського УП ГУНП у м. Києві Смогоринського В.О. від 18 квітня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000050 від 16 лютого 2022 року, про відмову у задоволенні клопотання, та зобов`язання слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві Смогоринського В.О. надати для ознайомлення матеріали кримінального провадження № 0000050 від 16 лютого 2022 року.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи поданий ОСОБА_3 позов суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що право власності позивачки на земельну ділянку вибуло поза її волею, більше того в межах правочинів учасником яких вона не була, а також поза межами волевиявлення попереднього власника земельної ділянки.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позову відповідає з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями статей 328, 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (див., зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Судом встановлено, що позивачка набула права власності на земельну ділянку адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :62:511:0001 у Деснянському районі м. Києва на підставі договору купівлі-продажу № 2129 від 27 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кривенчуком С.В., а відсутність державної реєстрації не позбавляє її права власності на вказану земельну ділянку.

Слід зауважити, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень почав діяти з набранням чинності Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» від 26 жовтня 2011 року № 1141, а саме з 01 січня 2013 року, тобто після набуття позивачкою права власності. Крім того, перехід 27 травня 2011 року права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_3 підтверджуються відповідною відміткою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кривенчука С.В. на Державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 794310 від 22 червня 2010 року.

Щодо вибуття майна з володіння позивача

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц дійшла висновку, що «відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли».

У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20) вказано, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 зазначено, що висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з висновком експерта № СЕ-19/111-22/33938-ПЧ від 06 жовтня 2022 року, наданого в рамках кримінального провадження № 0000050, підпис від імені ОСОБА_4 у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 08 грудня 2011 року у графі «Продавець» виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням її підпису (а.с. 38-49 т.1).

У відповіді на відзив представник позивача вказував, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 000050 від 16 лютого 2022 року слідчим витребувано копію переданого приватним нотаріусом Мироник О.В. договору від 08 грудня 2011 року, виконаного на бланку ВРН 792068.

У відповідь на запит надано копію договору дарування земельної ділянки за іншою адресою та між іншими сторонами. Вказаний договір надано саме як такий, що посвідчувався Мироник О.В. та передавався цим нотаріусом до архіву.

Відповідачем на спростування того, що за зазначеним бланком нотаріусом проведено інші нотаріальні дії з іншими учасниками та за іншою адресою, а не дії за якими було відчужено земельну ділянку та в подальшому проведено держану реєстрацію доказів не було подано.

Отже у сукупності із зазначеними доказами та з підтвердженим висновком експерта щодо невиконання ОСОБА_4 підпису у договорі від її імені вказані обставини вказують на те, що договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 нотаріусом не посвідчувався та між сторонами не укладався.

Крім того, під час перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції та в ході розгляду справи протокольною ухвалою від 06 листопада 2024 року в якості третьої особи було залучено ОСОБА_4 , яка в судовому засіданні повідомила, що договір між ОСОБА_8 вона не укладала та повідомила що підпис, який зроблено на договорі не відповідає її підпису.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що оскільки ОСОБА_4 не підписувала договір купівлі - продажу земельної ділянки, а тому істотних умов договору між сторонами не погоджувала, що вказує на його неукладеність.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем після укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки не було проведено державну реєстрацію права власності , визначену ст. 125 ЗК України, а право власності набувається лише з моменту реєстрації такого права, оскільки не було зареєстроване в центральних органах виконавчої влади з питань земельних ресурсів, колегія суддів вважає в контексті вирішення вказаного спору вважає необґрунтованими, оскільки апелянтом не зазначено, яким чином дані обставини впливають на суть вирішеного спору, оскільки відповідач у справі взагалі не набув права власності на вище вказану земельну ділянку, у порядку визначеному п. а ч.1 ст. 81 ЗК України, ч. 1 ст. 328 ЦК України, так як продавець даної ділянки ОСОБА_8 в порушення вище вказаних норм оформив право власності на неї тобто був не належним продавцем, що підтверджено наданими позивачкою та дослідженими судом доказами.

Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Андрєєвим Ігорем Петровичем , залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв