П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 363/171/24

Провадження: № 22-ц/824/18317/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Мережко М. В., Нежури В. А.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Геращенко Тетяни Василівни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Лукач О. П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «АВТОМАГІСТРАЛЬ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

у с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «АВТОМАГІСТРАЛЬ» (далі по тексту - ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ»), мотивуючи його тим, що з 09 квітня 2021 року перебував у трудових правовідносинах із ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» та працював на посаді дорожнього робітника.

Вказує, що 26 січня 2023 року роботодавцем видано наказ №35 про звільнення за ініціативою працівника на підставі ст. 38 КЗпП України, однак при його звільненні ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» всупереч ст. 116 КЗпП України, не здійснило виплату всіх належним йому сум при звільненні.

13 червня 2024 року позивачем подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно якої 06 березня 2024 року ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» виплатило йому заборгованість по заробітній платі у розмірі 20272 грн за серпень 2022 року.

Ураховуючи, те, що відповідачем несвоєчасно виплачено заробітну плату за серпень 2022 року та, з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України, просив суд стягнути з відповідача 118859 грн 08 коп. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що у ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» існували обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), які об`єктивно унеможливили належне та своєчасне виконання обов`язку щодо виплати заборгованості працівникам підприємства по заробітній платі згідно вимог ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст.ст. 116-117 КЗпП України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі адвокат Геращенко Т. В. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Вважає, що відповідач у день звільнення позивача, 26 січня 2023 року не здійснив виплату належних йому до виплати сум по заробітній платі за серпень 2022 року у розмірі 20272 грн, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Вказує, що дії правового режиму воєнного стану в Україні недостатньо для того, щоб не виплачувати заробітну плату, якщо підприємство продовжило функціонувати, має для цього технічні виробничі засоби. Вказує, що вже з квітня 2022 року ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» виконувало посилену роботу по відновленню об`єктів інфраструктури та продовжує виконувати зобов`язання по капітальному ремонту автомобільних доріг та їх експлуатаційного утримання.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Корзаченко В. М. в інтересах ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, мотивуючи тим, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявлені позивачем після спливу визначеного законодавством строку для такого звернення, про що стороною відповідача також було заявлено ще суду першої інстанції.

Вказує, що ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» довело факт настання для підприємства обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які об`єктивно унеможливлюють належне та своєчасне виконання, як господарських, так і податкових зобов`язань, а також звільняють від відповідальності, отже, досліджуючи питання наявності або відсутності обставин, що виключають вину підприємства у вчиненні правопорушення, пом`якшують або звільняють від відповідальності, просить суд врахувати такі обставини і визнати відсутність вини підприємства у нездійсненні своєчасного розрахунку.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Адвокат Корзаченко В. М. в інтересах ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ»заперечував проти апеляційної скарги та просив відмовити у її задоволенні.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від адвоката Геращенко Т. В. в інтересах ОСОБА_2 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справу. Вирішуючи вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з урахуванням наступного.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року заяву адвоката Геращенко Т. В. в інтересах ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції повернуто та залишено без розгляду.

Клопотанням про відкладення мотивовано тим, що у зв`язку з поверненням заяви про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, вона, адвокат, немає можливості приймати участь у судовому засіданні.

Адвокатом Геращенко Т. В. в інтересах ОСОБА_2 у повній мірі викладено доводи і міркування щодо незгоди з оскаржуваним судовим рішенням у апеляційній скарзі. Ні в апеляційній скарзі, ні клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами справи та за відсутності ОСОБА_2 або адвоката Геращенко Т. В.

Згідно висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16, відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними. В той же час, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, в пункті 1 статті 6 зазначає, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на розгляд його справи протягом розумного строку.

Враховуючи те, що колегія суддів не вбачала підстав щодо неможливості вирішення справи за відсутності позивача та його представника, та, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до наказу №247 від 09 квітня 2021 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» на посаду дорожнього робітника дільниці.

Згідно наказу №35 від 26 січня 2023 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, про що зроблено записи в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с. 13-14, 19).

З довідки №А-00000315 від 12 жовтня 2023 року убачається, що ОСОБА_1 працював в ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» з 10 квітня 2021 року по 25 січня 2023 року на посаді «дорожній робітник 3 роз.». Нарахований дохід за період з 01 січня 2022 року по 26 січня 2023 року складає 261161 грн 46 коп, (виплачено за вказаний період - 189962 грн 98 коп., дохід за вирахуванням утримань за вказаний період - 210234 грн 98 коп. Середньоденний дохід на момент звільнення працівник - 656 грн 68 коп. Судом установлено, що відповідачем нараховано, але не виплачено заробітну плату за серпень 2022 року у розмірі 25182 грн 61 коп., до виплати позивач мав отримати 20272 грн (25182 грн 61 коп. - 4532 грн 87 коп. (сума ПДФО) - 377 грн 74 коп. (військовий збір)) (а.с. 18).

Згідно платіжної інструкції №1596 від 06 березня 2024 року ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» здійснило виплату заробітної плати позивачу за серпень 2022 року у розмірі 20272 грн (а.с. 84,85,97)

Позиція суду апеляційної інстанції

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Заперечуючи проти позовних вимог, адвокат Корзаченко В. М. в інтересах ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» посилався на те, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявлені позивачем після спливу визначеного законодавством строку.

Надаючи оцінку таким доводам відповідача суд виходить з наступного.

За статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

У рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановлено, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положенням статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримки виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

До вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 20 липня 2022 року в справі № 204/3645/20 (провадження № 61-2520св22).

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум це триваюче правопорушення і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а також, що відповідач фактичного здійснив розрахунок з позивачем лише 06 березня 2024 року, а тому слід вважати, що позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав у строк, встановлений законом.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно, з умовами трудового договору відповідно до законодавчих гарантій.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 753/12524/16 (провадження № 61-3251св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 760/18090/20 (провадження № 61-19211св21).

Як установлено вище, остаточний розрахунок з працівником ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» здійснило 06 березня 2024 року.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що існування заборгованості є наслідком непереборної сили та випадку, який трапився не з вини ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ», а тому, відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідач звільнений від будь-якої відповідальності за порушення зобов`язання, в тому числі, й від стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції визнав поважними причини несвоєчасної виплати суми заборгованості по заробітній платі за серпень 2022 року.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції суд виходить з наступного.

Згідно листа від 28 лютого 2022 Торгово-промислова палата України (далі - ТТП України) вказала, що: «…засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання.

Верховним Судом у постанові від 10 березня 2023 року в справі №922/1093/22 висловлено висновок про те, що сам по собі воєнний стан не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Згідно ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Частиною першою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом 7 днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Також, форс-мажорне застереження у пункті 9.5 договору містить вимогу про належне підтвердження настання для сторони форс-мажорних обставин.

Належним підтвердженням відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» є сертифікат ТПП України про настання форс-мажорних обставин, який в матеріалах справи відсутній.

У постанові Верховного Суду від 1 червня 2021 року у справі № 910/9258/20 суд послався на раніше сформульований у цілій низці своїх постанов висновок, відповідно до якого: засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП України та уповноважені нею регіональні ТПП; форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання - саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору, отже, навіть у разі наявності сертифікату ТПП України про форс-мажор суд оцінюватиме цей доказ у сукупності з іншими.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 922/2394/21 також зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Судом було встановлено, що головний офіс ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» знаходиться за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Синяк, вул. Київській 68, його територія та значна частина виробничих приміщень з 25 лютого 2022 року по 3 квітня 2022 року перебували під окупацією Російської Федерації, де відбувалися бойові дії. У зв`язку з цим, виникли об`єктивні загрози життю та здоров`ю працівників, пошкоджено та викрадено значну кількість транспортних засобів, приміщення офісу, офісної техніки, документів, тощо. Також знищено значну кількість обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно значних матеріальних збитків, у зв`язку з чим підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі.

За результатами звернення підприємства до правоохоронних органів щодо вказаних вище подій розслідується кримінальне провадження № 000108 від 8 квітня 2022 року за ч 2 ст. 438 КК України (порушення законів та звичаїв війни).

Зазначене також підтверджується, протоколом допиту свідка Бабича В. О. (юрист юридичного відділу ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ») від 14 квітня 2022 року, протоколом огляду місця події від 14 квітня 2022 року в кримінальному провадженні №000108, листом ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» №272 від 28 квітня 2022 року, направленим Міністру інфраструктури України Кубракову О.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 6 грудня 2022 року №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року, до територій, на яких велися бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відноситься також і с. Синяк Бучанського району Київської області, яке перебувало під окупацією в період з 25 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що звільненню позивача передувало систематичне порушення трудового законодавства з оплати праці, що свідчить про обізнаність позивача про фінансовий стан ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ».

У суді апеляційної інстанції адвокат Корзаченко В. М. в інтересах ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» на підтвердження скрутного фінансового стану підприємства, вказував, що через невиконання замовниками зобов`язань в частині розрахунків з відповідачем за договорами, ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» вимушено було звертатись до суду з відповідними позовами про стягнення коштів для відновлення платоспроможності.

Так, дійсно з ЄДРСР та сайту Судова Влада України вбачається, що відповідач звернувся до суду із низкою позовних заяв про стягнення коштів за договорами, зокрема, у справах №906/161/23, №906/622/24, №906/587/24, №906/588/24, №906/621/24.

Сукупність указаних обставин свідчить про скрутний фінансовий стан ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ».

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» існували обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), які об`єктивно унеможливили належне та своєчасне виконання обов`язку щодо виплати заборгованості по заробітній платі, зокрема, позивачу, згідно вимог ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст.ст. 116-117 КЗпП України.

Відповідні обставини є загальновідомими, доведеними відповідачем та не спростовані позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що ПП «АВТОМАГІСТРАЛЬ» відновило свою діяльність у квітні 2022 року не заперечуються відповідачем, тому доказуванню не підлягають.

Однак, за встановлених судом обставин, саме по собі, відновлення діяльності підприємства не свідчить про те, що фінансові можливості відповідача давали йому можливість своєчасно виконувати свої зобов`язання перед працівниками.

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, які, на думку позивача, свідчить про незаконність дій відповідача, проте наведені ним доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Вказані доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з якими у повній мірі погоджується апеляційний суд.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга Геращенко Т. В. в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

Оскільки колегія суддів залишає без задоволення апеляційну скаргу адвоката Геращенко Т. В. в інтересах ОСОБА_1 , перерозподіл судових витрат не здійснюється

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Геращенко Тетяни Василівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді М. В. Мережко

В. А. Нежура