КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/580/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області, постановлену у складі судді Борця Є.О. в м. Бориспіль 11 вересня 2024 року про заміну боржника у виконавчому провадженні у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», заінтересовані особи ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватний виконавець виконавчого округу Київської області Дубровін Сергій Іванович про заміну боржника у виконавчому провадженні,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, просило у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, відкритому на підставі виконавчого листа № 359/580/17, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області 02 серпня 2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект», замінити сторону боржника - з ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_1 .

Заява мотивована тим, що 10 грудня 2007 року ОСОБА_3 уклав з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», кредитний договір № 0, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит в сумі 91810 доларів США, що еквівалентно 463640,50 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позичальник та банк уклали іпотечний договір від 10 грудня 2007 року, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3

12 грудня 2011 року банк відступив ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу № 1 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до позичальника-іпотекодавця за зобов`язаннями по кредитному договору № 0 та іпотечному договору від 10 грудня 2007 року.

В порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2017 року в справі № 359/580/17 в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 за кредитним договором в загальному розмірі 3582951,84 грн. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу цього об`єкта нерухомого майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Для примусового виконання рішення було видано виконавчий лист. 27 березня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Дубровіним С.І. за заявою ТОВ «Кей-Колект» відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа. Однак, рішеннями від 19 липня 2019 року № 47863230, 47863056, прийнятими державним виконавцем Камінь-Каширського районного ВДВС ГТУЮ у Волинській області Гарбарчуком О.О. записи про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 були перенесені до спеціального розділу Державного реєстру прав та припинені.

30 липня 2019 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1239, відчужив квартиру на користь ОСОБА_5 , яка, в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2019 року, серія та номер 1692, відчужила квартиру на користь ОСОБА_1 , яка на сьогоднішній день є її власником. Наказом Міністерства юстиції України від 13 травня 2022 року рішення державного виконавця Камінь-Каширського районного ВДВС ГТУЮ у Волинській області Гарбарчука О.О. від 19 липня 2019 року № 47863230, 47863056 скасовані.

Відтак, на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2019 року відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» до ОСОБА_1 перейшли всі права та обов`язки іпотекодавця за іпотечним договором, у тому обсязі й на тих умовах, на яких вони належали ОСОБА_3 на момент укладення цього договору, в тому числі права й обов`язки боржника у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року заяву задоволено, замінено ОСОБА_3 на ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа № 359/580/17, № 2/359/1032/2017, виданого 02 серпня 2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу цього об`єкта нерухомого майна на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 за кредитним договором в загальному розмірі 3582951,84 грн.

Заінтересована особа ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року та відмовити в задоволенні заяви ТОВ «Кей-Колект» в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що не була обізнана про розгляд справи, жодних судових повісток та повідомлень не отримувала, про постановлення оскаржуваної ухвали їй стало відомо 12 вересня 2024 року, коли представники ТОВ «Кей-Колект» повідомили про це і намагались незаконно потрапити до квартири АДРЕСА_1 , де проживає її син з родиною. В матеріалах справи наявні конверти та повідомлення про вручення (а. с. 30), адресовані ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 , але не у м. Бориспіль, а у населений пункт Лучиці Червоноградського району Львівської області. При цьому у заяві про заміну сторони виконавчого провадження вказана вірна адреса ОСОБА_1 .

Щодо добросовісності набуття права власності на квартиру, пояснювала, що купуючи квартиру, не знала і не могла знати про обтяження майна чи боргові зобов`язання попередніх власників, зокрема ОСОБА_3 , особа якого їй не відома. Вважала заміну сторони виконавчого провадження на добросовісного набувача абсурдною і несправедливою за умови відсутності на момент продажу квартири записів про обтяження в Державному реєстрі речових прав.

Наводила зміст ст. 655, 638, 657, 334 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вказувала, що оскільки між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, відбулось повне виконання договору, а саме передача та прийняття нерухомого майна, повна сплата його вартості та державна реєстрація позивачем нерухомого майна відповідно до вимог закону.

Посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 911/1278/20 про те, що необхідною умовою добросовісності набувача є відсутність в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна, і в такому разі набувач презюмується добросовісним; від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 про те, що набувач не повинен, крім відомостей, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, перевіряти та аналізувати обставини правомірності попередніх переходів майна, зокрема обставини вибуття майна з володіння позивача; від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц про те, що в контексті добросовісності витребування оцінюється як надмірний тягар.

Вказувала, що враховуючи це, суд першої інстанції неправомірно задовольнив заяву позивача про заміну сторони виконавчого провадження, оскільки ОСОБА_1 є законним набувачем, її права не оспорюються, вона не має зобов`язань відповідати перед сторонніми особами за дії, які вона не вчиняла та про які вона не знала.

Зауважувала, що не має жодних договірних зобов`язань ані з ОСОБА_3 , ані з ТОВ «Кей-Колект», ані з ПАТ «УкрСиббанк», тому немає жодних підстав для правонаступництва та заміни боржника на неї у виконавчому провадженні, в якому стягується борг за кредитом ОСОБА_3 в розмірі 3 582 951,81 грн. Щодо судового рішення, то практика Верховного Суду визначає межі його дії тільки сторонами, які брали участь у справі, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 зазначено, що судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі, зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб.

Щодо невірного способу захисту, вказувала, що ТОВ «Кей-Колект», замінюючи сторону виконавчого провадження на ОСОБА_1 та переслідуючи мету відчуження її законно придбаної квартири, обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права, а саме не витребування майна з чужого незаконного володіння, а заміну сторони виконавчого провадження. Фактично оскаржувана ухвала, зробивши її боржником у виконавчому провадженні, утворила для неї величезні боргові зобов`язання, до яких вона не має жодного відношення.

Щодо переходу прав та обов`язків іпотекодавця за договором іпотеки до особи, яка набула право власності, посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 про те, що за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Посилалася на Рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) щодо відповідності Конституції України положень ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», за яким набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.

Зазначала, що суд першої інстанції не дослідив докази належним чином, відповідно до положень ст. 95 ЦПК України, та виніс неправомірну ухвалу.

ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_4 , також не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправомірність та незаконність ухвали, порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року та відмовити в задоволенні заяви ТОВ «Кей-Колект» в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що відповідно до умов іпотечного договору, в іпотеку нібито було передано нерухоме майно, а саме квартира, належна ОСОБА_3 . Але яким чином квартира перейшла у власність відповідача, без її реєстрації у БТІ, як того вимагав п. 5 умов цього договору, заявник не вказав, як і те, що оригінал незареєстрованого договору знаходився не у відповідача, а у ПАТ «УкрСиббанк», який заявник згодом 12 грудня 2011 року відступив ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу № 1 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до позичальника-іпотекодавця за зобов`язаннями по кредитному договору № від 10 грудня 2007 року та іпотечним договором від 10 грудня 2007 року. Тобто ТОВ «Кей-Колект» викупив кредитний портфель (перейшло право вимоги), у якому знаходився оригінал цього договору, який згодом у 2019 році був зареєстрований, і на підставі цієї реєстрації було проведено відчуження. Дані обставини суд не забажав досліджувати при розгляді справи.

Якщо виходити з пояснень ТОВ «Кей-Колект», то вбачається, що воно не купувало кредитний портфель, як це передбачено діючим законодавством, а відтак, не набуло прав вимоги і тому не може бути належним заявником та звертатись до суду з подібною заявою. Відповідач ставив під сумнів факт того, що позивач, до якого крім договору перейшов весь кредитний портфель, у якому перебували всі оригінали документів, серед яких договір купівлі-продажу, незареєстрований у встановленому законом порядку, дійсно має право вимоги, тому представником ОСОБА_4 заявлялось клопотання про витребування кредитної справи, яке судом першої інстанції задоволено не було.

Вказував, що судом першої інстанції неправомірно задоволено заяву позивача про заміну сторони у виконавчих провадженнях, оскільки ОСОБА_1 є законним набувачем квартири, її права на оспорюються, остання не має зобов`язання перед сторонніми особами.

Від ТОВ «Кей-Колект» надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Посилався на положення ст. 9, 12, 23 Закону України «Про іпотеку», вказував, що у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця після ухвалення судом рішення про звернення на нього стягнення, законодавством встановлений механізм захисту прав стягувача-іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодержателя на особу, до якої перейшло право власності на майно. При цьому вжиття стягувачем-іпотекодержателем дії щодо визнання правочину з відчуження іпотечного майна недійсним є неналежним способом захисту, і аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 201/16014/13-ц.

Вказував, що правочин з відчуження предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя є недійсним, а особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки за таким правочином, набуває статус іпотекодавця навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Тобто добросовісність набувача іпотечного майна, відчуженого без згоди іпотекодержателя, не має правового значення для набуття ним статусу іпотекодавця зі всіма властивими йому правами та обов`язками. До того ж, порушення імперативних норм права при укладенні правочину з відчуження нерухомого майна виключає добросовісність, оскільки абсолютна заборона закону не може бути спростована добросовісністю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21).

Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 про те, що виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення, не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі.

Зазначив, що заміна боржника у виконавчому провадженні про звернення стягнення на предмет іпотеки на апелянта не становитиме порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки остання не позбавлена можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до продавця, у якого вона його придбала, про зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу на підставі ст. 659 ЦК України, а в разі звернення стягнення на заставлене майно - отримати компенсацію своїх втрат боржника за основним зобов`язанням відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 442 ЦПК України суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (ч. 2 ст. 211 ЦПК України).

Порядок повідомлення учасників справи про судове засідання та вручення судових повісток про виклик регулюється ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Право на публічний розгляд, передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, параграф 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Суд першої інстанції, розглядаючи заяву ТОВ «Кей-Колект», на зазначене уваги не звернув, не врахував, що матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення заінтересованої особи ОСОБА_1 про розгляд справи в суді. З конвертів, якими направлялися судові повістки, які повернулися до суду першої інстанції неврученими, вбачається, що ОСОБА_1 двічі повідомлялася судом за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 30, 68), що не є адресою ОСОБА_1 , зазначеною у заяві ТОВ «Кей-Колект» про заміну сторони виконавчого провадження. В судове засідання 11 вересня 2024 року ОСОБА_1 було викликано судом, направивши судову повістку за правильною адресою АДРЕСА_2 , однак рекомендоване повідомлення, яким би підтверджувалось вручення ОСОБА_1 судової повістки станом на час постановлення оскаржуваної ухвали, в матеріалах справи відсутнє.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки судом першої інстанції не було виконано процесуальний обов`язок щодо здійснення такого повідомлення, і оскільки ОСОБА_1 обґрунтовує свою апеляційну скаргу розглядом судом справи за її відсутності без повідомлення належним чином, ухвала Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року підлягає скасуванню відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Вирішуючи по суті заяву ТОВ «Кей-Колект» про заміну сторони виконавчого провадження, апеляційний суд виходить із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 02 серпня 2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист № 359/580/17 на примусове виконання рішення від 22 листопада 2017 року, яким в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 за кредитним договором в загальному розмірі 3582951 гривні 84 копійок, що складається з боргу по поверненню кредиту в розмірі 2344170 гривень 30 копійок та боргу по сплаті процентів за користування ним в розмірі 1238781 гривні 54 копійок, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу цього об`єкта нерухомого майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, який проводить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (а. с. 4).

Наказом Міністерства юстиції України від 13 травня 2022 року № 1929/5 на підставі висновку центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України від 08 грудня 2021 року за результатами розгляду скарги ТОВ «Кей-Колект», частково задоволено скаргу ТОВ «Кей-Колект», скасовано рішення від 19 липня 2019 року № 47863230, 47863056, прийняті державним виконавцем Камінь-Каширського районного ВДВС ГТУЮ у Волинській області Гарбарчука О.О. (а. с. 6).

Згідно висновку центральної Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України від 08 грудня 2021 року за результатами розгляду скарги ТОВ «Кей-Колект», Колегією встановлено, що в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна були зареєстровані записи про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, де скаржник був іпотекодержателем, а ОСОБА_3 - іпотекодавцем. Однак державним виконавцем Камінь-Каширського районного ВДВС ГТУЮ у Волинській області Гарбарчуком О.О. на підставі прийнятих ним рішень від 19 липня 2019 року № 47863230, 47863056 перенесено вищевказані записи до спеціального розділу Державного реєстру прав та припинено їх на підставі постанови державного виконавця. Заявником на вчинення реєстраційних дій щодо припинення записів про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна був ОСОБА_3 . Державним виконавцем прийнято рішення всупереч вимог законодавства, оскільки державна реєстрація припинення записів про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна проведена без встановлення обсягу повноважень особи, уповноваженої на здійснення реєстраційної дії, та без документа, що підтверджував припинення іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна (а. с. 7 - 8).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 30 липня 2019 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1239, відчужив квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 , яка, в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2019 року, серія та номер 1692, відчужила квартиру на користь ОСОБА_1 , яка на сьогоднішній день є її власником. Відомості з державного реєстру іпотек щодо квартири за вказаною адресою станом на 16 грудня 2020 року відсутні (а. с. 10 - 13).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Дубровіна С.І. від 27 березня 2024 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 за заявою стягувача ТОВ «Кей-Колект» про примусове виконання виконавчого листа № 359/580/17 (а. с. 5).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (частина перша статті 55 ЦПК України).

По своїй суті процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу відповідного суб`єкта, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. Підставами процесуального правонаступництва можуть бути лише юридичні факти, які виникли під час судового провадження у справі, а не до його початку. Процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним правонаступництвом, оскільки воно може мати місце в тих випадках, коли права та/або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення внаслідок тих чи інших юридичних фактів переходять до правонаступника. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва процесуальне правонаступництво допускається лише після заміни сторони в матеріальних правовідносинах. У частині першій статті 514 ЦК України регулюються відносини між первісним кредитором і новим кредитором, та визначається який саме обсяг прав та на яких умовах переходить до нового кредитора. Тобто частина перша статті 514 ЦК України присвячена саме матеріальному правонаступництву, а не процесуальному (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 1522/12471/12 (провадження № 61-6708св21)).

У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Ухвала про заміну сторони виконавчого провадження надсилається (надається) учасникам справи, а також державному виконавцю, приватному виконавцю в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (стаття 442 ЦПК України).

У постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20, пункти 74, 75) Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи питання заміни сторони виконавчого провадження, дійшла висновку про те, що на стадії виконавчого провадження як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, статтею 334 ГПК України (статтею 442 ЦПК України), з урахуванням підстав, визначених статтею 52 цього Кодексу (стаття 55 ЦПК України).

Натомість, як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється виключно на підставі статті 52 ГПК України (статті 55 ЦПК України). У такому випадку з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою. Єдиним винятком є заміна боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження, що окремо обумовлено в частині п`ятій статті 334 ГПК України (частина п`ята статті 442 ЦПК України).

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2022 року у справі № 34/425 (провадження № 12-69гс21), які підтримуються Верховним Судом на даний час, зокрема в постанові від 10 липня 2024 року в справі № 201/4716/14 (провадження № 61-5956св24).

В постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 0417/7776/2012 викладено правовий висновок про те, що до відкриття виконавчого провадження відсутні підстави для заміни сторони виконавчого провадження, оскільки виконавче провадження триває з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Відповідно, можливо замінити лише стягувача чи боржника у виконавчому листі, при цьому відсутність виконавчого листа не може бути перешкодою у процесуальному правонаступництві стягувача, оскільки без процесуального правонаступництва правонаступник у матеріальних правовідносинах позбавлений можливості отримати виконавчий лист на виконання рішення суду та здійснити захист своїх порушених прав шляхом виконання рішення суду.

Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_3 у апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції при вирішенні питання про заміну сторони у виконавчому провадженні не з`ясовувалося питання наявності права вимоги у ТОВ «Кей-Колект», відступленого на його користь в 2011 році, з огляду на те, що в межах даної заяви розглядається питання заміни боржника, а не стягувача, наявність права вимоги у якого перевірялася судом під час розгляду позову ТОВ «Кей-Колект» про звернення стягнення на предмет іпотеки, відтак, сумніви боржника ОСОБА_3 , що ТОВ «Кей-Колект» не набуло права вимоги, є безпідставними та не входить до обставин, які підлягають встановленню при вирішенні питання про заміну боржника у виконавчому провадженні.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд також відхиляє необґрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції не було належним чином, в порядку ст. 95 ЦПК України, досліджено докази, а саме первинні документи, які би породжували правовідносини між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_3 , а також правочини, на підставі яких квартира в подальшому була відчужена на користь ОСОБА_5 , а від неї - на користь ОСОБА_1 .

Апеляційний суд приймає до уваги, що факт укладення відповідних правочинів та реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , а в подальшому за ОСОБА_1 підтверджується наявною у матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 10 - 13) і ніким із учасників даної справи не заперечений і не спростований.

Апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» від 14 липня 2020 року № 8-р/2020, справа № 3-67/2019(1457/19), а саме, що положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину. Конституційний Суд України також зазначив, що положення частини першої статті 23 Закону № 898, які визначають наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, безпосередньо не стосуються питання позбавлення іпотекодавця (набувача іпотечного майна) права власності на предмет іпотеки або ж його примусового відчуження у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд зауважує, що з наведеного Рішення Конституційного Суду України не вбачається висновку про заборону заміни боржника у виконавчому провадженні, в якому здійснюється примусове звернення стягнення на предмет іпотеки, у випадку, якщо боржник набуває право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, після ухвалення відповідного рішення суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 201/16014/13-ц (провадження № 61-9098сво20), в якій вирішувалось питання про заміну боржника у виконавчому провадженні, Верховний Суд дійшов висновку, що «Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформації про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.

Отже, в разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-2026цс16. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна».

Крім того, в постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 2/2218/144/11 (провадження № 61-9634св21) Верховний Суд підтримав висновки апеляційного суду, який, врахувавши положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» та встановивши, що під час розгляду справи про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, спірна квартира, на яку звернуто стягнення і яка належала боржнику, зазнала змін внаслідок реконструкції та об`єднання з іншою квартирою, а після набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки була відчужена і її кінцевим набувачем є особа, на яку просили замінити боржника у виконавчому провадженні, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неможливості заміни боржника у виконавчому провадженні на неї в зв`язку з відсутністю договірних зобов`язань з ОСОБА_3 , ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк», про обрання ТОВ «Кей-Колект» невірного способу захисту свого порушеного права у вигляді заміни сторони виконавчого провадження замість витребування майна з незаконного володіння, а також щодо добросовісності набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, з посиланням на правові висновки Верховного Суду щодо необхідності оцінки добросовісності набувача при розгляді віндикаційного позову про витребування у нього майна.

Апеляційний суд не приймає посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 як нерелевантні, оскільки згідно цих висновків, за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд враховує, що обставини у справі № 922/2416/17 є відмінними, оскільки в даній справі розглядався позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто право іпотекодержателя не було реалізоване останнім, на відміну від обставин у справі, що переглядається, і предмет іпотеки було відчужено на користь відповідача до звернення стягнення іпотекодержателем на це майно.

Разом із тим, вирішуючи питання підставності заяви ТОВ «Кей-Колект» про заміну боржника у виконавчому провадженні, апеляційним судом перевірено відкриті дані Автоматизованої системи виконавчого провадження, з яких встановлено, що виконавче провадження ВП № НОМЕР_3, у якому ТОВ «Кей-Колект» просило замінити сторону боржника, станом на даний час є завершеним. Інших відкритих виконавчих проваджень, у яких стягувачем є ТОВ «Кей-Колект», а боржником - ОСОБА_3 , також не зареєстровано.

Відтак, з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження на примусове виконання виконавчого листа № 359/580/17, виданого Бориспільським міськрайонним судом Київської області 02 серпня 2018 року, апеляційний суд приходить до висновку, що заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою.

Таким чином, оскільки заявником не наведено підстав для заміни сторони боржника у виконавчому провадженні його правонаступником, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість заяви ТОВ «Кей-Колект» та відмовляє в її задоволенні.

Крім того, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року в справі № 359/580/17 апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , задоволено. Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2017 року скасовано та прийнято нову постанову. Відмовлено ТОВ «Кей-Колект» в позові до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки (https://reyestr.court.gov.ua/Review/122737800).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України, в межах стадій судового процесу.

Реалізація процесуального правонаступництва має мати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва. Заміна судом сторони справи на підставі матеріального правонаступництва здійснюється з процесуальною метою реалізації правонаступником прав щодо виконання судового рішення у виконавчому провадженні, відтак потребує розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим.

Враховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки на даний час судове рішення, на виконання якого Бориспільським міськрайонним судом Київської області 02 серпня 2018 року видано виконавчий лист № 359/580/17, скасовано, реалізація позивачем ТОВ «Кей-Колект» процесуального правонаступництва в межах даної справи та заміна боржника ОСОБА_3 на ОСОБА_1 не матиме процесуальної мети.

За таких обставин апеляційні скарги підлягають задоволенню, а ухвала суду першої інстанції відповідно до ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про заміну сторони боржника у виконавчому провадженні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційних скарг в розмірі 605,60 грн. кожному.

Крім того, 10 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат, в якій заявник просила стягнути з ТОВ «Кей-Колект» на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 30000 грн.

До заяви додано копію договору про надання правової допомоги № 1580 від 13 вересня 2024 року, укладеного адвокатським бюро «Романа Сацика» та ОСОБА_1 , згідно якого адвокатське бюро зобов`язується за завданням клієнта надавати клієнту правову допомогу щодо представництва в справі № 359/580/17. Згідно розділу 4 договору, сторони дійшли згоди про те, що за надання адвокатським бюро послуг, обумовлених договором, клієнт сплачує адвокатському бюро грошову винагороду, розмір якої визначений в додатку № 1 до договору, який є його невід`ємною частиною. За результатами надання юридичної допомоги складається акт про надання правової допомоги, що підписується сторонами, в якому вказується обсяг наданої адвокатським бюро правничої допомоги і її вартість.

Згідно додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 13 вересня 2024 року, укладеного адвокатським бюро «Романа Сацика» та ОСОБА_1 сторони погодили, що грошова винагорода за договором, яка включає в себе, в тому числі, витрати, пов`язані зі збором доказів, підготовкою справи до розгляду, оплату вартості послуг помічника адвоката, складає: ведення справи № 359/580/17 в Київському апеляційному суді під ключ 30000 грн.

05 грудня 2024 року адвокатським бюро «Романа Сацика» та ОСОБА_1 складено акт про надану правову допомогу № 1, згідно якого виконавець виконав за договором, а замовник прийняв наступні послуги: ведення справи № 359/580/17 в Київському апеляційному суді під ключ 30000 грн.

Згідно квитанції № 3178266 від 05 грудня 2024 року, ОСОБА_1 сплачено на користь адвокатського бюро «Романа Сацика» 30000 грн.

05 грудня 2024 року адвокатським бюро «Романа Сацика» складено детальний опис робіт (наданих послуг), згідно якого адвокатським бюро виконано ведення справи № 359/580/17 в Київському апеляційному суді під ключ, що включає консультацію клієнта (1 год.), підготовку клопотання про ознайомлення з матеріалами справи в суді першої інстанції (1 год.), ознайомлення з матеріалами справи в суді першої інстанції - (3 год.), вивчення матеріалів справи, судової практики, підготовка тактики захисту клієнта (8 год.), підготовка та направлення апеляційної скарги (10 год.), очікування судового засідання 27 листопада 2024 року (1 год.), клопотання про відкладення від 27 листопада 2024 року (1 год.), підготовка та подання заяви про відшкодування судових витрат (4 год.), участь в судовому засіданні 16 грудня 2024 року (1 год.), всього 30 годин роботи адвоката.

Клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від ТОВ «Кей-Колект» не надходило.

Судові витрати складають судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заяв про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, ТОВ «Кей-Колект» не подавало, апеляційний суд стягує з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в розмірі 30000 грн. на правничу допомогу, факт і обсяги надання якої підтверджено вищезазначеними доказами.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Онишко Вікторією Михайлівною, та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року скасувати і прийняти нову постанову.

Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про заміну сторони боржника у виконавчому провадженні залишити без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (м. Київ вул. Менделєєва 12 оф. 94/1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 605,60 грн. кожному.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 30000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.