Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/7791/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.12.2024 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючо судді Леньо В.В., секретар судового засідання Казимірська Н.В., за участі представника позивача - адвоката Пилипчук Л.М., представника відповідача - адвоката Лапчак І.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно позовних вимог просить витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь позивача об`єкт нерухомого майна - двокімнатну квартиру загальною площею 43,4 кв.м., житловою - 28,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 12.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилася спадщина. ОСОБА_1 , як спадкоємиця першої черги вчасно прийняла спадщину після його смерті шляхом подання заяви про прийняття спадщини до Виноградівської державної нотаріальної контори, якою було зареєстровано спадкову справу.

До складу спадкового майна входила квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Зважаючи на те, що син позивачки був інвалідом дитинства (що підтверджую відповідними медичними документами), та будучи впевненою, що її спадкові права не можуть бути порушеними, оскільки строк звернення з заявою про прийняття спадщини вона не пропустила, звернутися до нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину не могла.

У 2021 році позивачці стало відомо, що рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26.07.2010р. по справі № 2-1075/10 за позовом ОСОБА_3 до Виноградівської міської ради було задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.12.2022 апеляційну скаргу на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26.07.2010 по справі № 2-1075/10 було задоволено, та рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області скасовано.

Проте, ОСОБА_3 17.08.2010 на підставі рішення суду, яке було скасовано, зареєструвала право власності на двокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , що, зокрема, підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 283075166 від 05.11.2021.

В подальшому, відповідно до зазначеної Інформаційної довідки на наступний день після реєстрації за ОСОБА_3 квартира нею була відчужена по договору купівлі-продажу, за реєстром № 3493, 18.08.2010 посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Лапчак Г.І. - ОСОБА_4 .

Зважаючи на скасування 19.12.2022 Постановою Закарпатського апеляційного суду рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26.07.2010, право власності за ОСОБА_3 було зареєстровано не правомірно, без належних на те підстав.

В подальшому, по договору дарування, серія та номер 1378, посвідченого 19.04.2016 приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Матій А.В. квартира перейшла у власність ОСОБА_5 та була нею відчужена 31.08.2016 по договору купівлі-продажу, серія та номер: 1672, посвідченому 31.08.2016 приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Лапчак Г.І. ОСОБА_2 .

Відтак, на сьогоднішній день квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована та перебуває у володінні відповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до Архівного витягу з рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради народних депутатів від 13.05.1980 № 163 - дану квартиру (на підставі обмінного ордеру) було обмінено батьком позивачки на двокімнатну квартиру в АДРЕСА_3 , яку вони займали з сім 'єю у складі 3-х осіб.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналогічна норма закріплена в ч.2 ст.548 ЦК УРСР (1963) - прийнята спадщина визнається належнею спадкоємцю з моменту відкриття спадщини.

Як вбачається зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, його ВІДСУТНІСТЬ не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відтак, квартира за адресою АДРЕСА_1 яка входить до складу спадщини належить мені, як спадкоємцю першої черги після смерті мого батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Цивільним Кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, як фактично, тобто повернення його у фактичне володіння, так і у власність цієї особи. При цьому у випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене ведення є у внесенні або поновленні запису про державну реєстрацію за зиком права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного рдження володіння нерухомістю).

Відповідні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 28 листопада 2018 року у справа № 504/2864/13-ц - провадження № 14-452цс18), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 201/12925/17 - провадження № 61-2178св19).

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14 - 208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві насності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного золодіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі№ 367/2022/15-ц провадження № 14-376цс18) та постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року в справі № 687/425/20 (провадження № 61-9430св21).

Відтак, ОСОБА_1 має право на витребування майна - квартири за адресою АДРЕСА_1 , від останнього набувача ОСОБА_2 .

Згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в націоанальному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] EСHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і СВОБОД, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ЯК наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, НАСЛІДКИ якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, ібов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відтак, в інший спосіб, крім звернення до суду із даним позовом захистити своє право позивачка не може.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

На обґрунтування вимог позову представником позивача подано додаткові пояснення (а.с.167-171), доводи яких зводяться донаступного.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилася спадщина. ОСОБА_1 , як спадкоємиця першої черги вчасно прийняла спадщину після його смерті шляхом подання заяви про прийняття спадщини до Виноградівської державної нотаріальної контори, якою було зареєстровано спадкову справу. До складу спадкового майна входила спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Верховний Суд у складі колегії судців Касаційного цивільного суду в постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22) виклав наступні правові висновки:

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. З ст. 1296 ЦК України).

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України.

Відтак, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття. А тому, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 , як спадкоємцю першої черги, яка прийняла спадщину з моменту відкриття спадщини (17.05.2002).

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

За нормами ст..387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».

Відтак, квартира за адресою АДРЕСА_1 вибула з володіння позивачки ОСОБА_1 поза її волею.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що: 46. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у траві № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 іункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1- 46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у праві № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66).

Слід звернути на хронологію подій:

Право власності за ОСОБА_3 було зареєстровано на підставі рішення суду, яке було скасовано. При цьому, 17.08.2010 вона зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, а 18.08.2010 квартира нею була відчужена по договору купівлі-продажу ОСОБА_4 , який, в свою чергу, 19.04.2016 по договору дарування подарував квартиру своїй дружині - ОСОБА_5 . При цьому, вартість квартири по договору купівлі-продажу від 18.08.2010 становила 13631,00 грн.

ОСОБА_5 відчужила спірну квартиру 31.08.2016 по договору купівлі-продажу ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_4 , тобто, квартира № 72 знаходиться у тому ж самому будинку та під`їзді в якому проживав останній набувач. А тому, він не міг не знати про безпідставне набуття квартири, як ОСОБА_3 , так і про інші дії з квартирою, які вважаємо було вчинено намірено.

Вартість квартири згідно укладеного договору купівлі-продажу, яка, є значно нижчою ринкової.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 17.01.2024 № 752/18246/21 (провадження № 61-10623 св 23) викладено висновок, що до обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128гс19).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 останови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19).

Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, провадження № 61- 10361св22).

За таких обставин, враховуючи те, що майно вибуло із володіння ОСОБА_1 не з її волі, на підставі судового рішення, яке було скасоване та відповідач ОСОБА_2 міг знати про набуття ним майна всупереч закону, а тому, не є добросовісним набувачем у розумінні положень частини першої 388 ЦК України.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив (а.с.178-179 зв.), згідно якого вважає, що даний позов не може бути задоволений виходячи з наступних міркувань:

1) Віндикаційним, є позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Позивач повинен доказати своє право власності, щоб воно отримало визнання суду, а тоді на відповідача покладається обов`язок видати річ. Саме на позивачу лежить тягар доказування у віндикаційному процесі.

2) Право на річ позивач обгрунтовує правом на спадщину, до складу якої вона входить, за батьком ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Коли закон говорить про набуття права власності на річ похідним способом (спадкування), то мається на увазі що наступив той фактичний склад, з яким правопорядок пов`язує юридичний наслідок, що полягає у виникненні суб`єктивного права власності на річ у спадкоємця. В даному випадку фактичний склад, з яким правопорядок пов`язує наслідок, складний і складається не з одної події/дії, а з декількох які розпадаються у часі (смерть спадкодавця; наявність спадкової маси; наявність правового зв`язку між спадкодавцем і спадкоємцем/спадкоємцями встановлену законом чи заповітом; прийняття спадщини; оформлення спадщини шляхом видачі нотаріусом спадкоємцю/спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину з переліком речей, на які набуваються права або за наявності спору між спадкоємцями встановлення відповідних прав судом; внесення даних про набуті права до реєстру речових прав).

Згідно ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно (квартиру) виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідач визнає наявність у позивача права на спадщину за її батьком ОСОБА_9 , але не визнає його носієм права власності на квартиру, оскільки фактичний склад, з яким закон пов`язує виникнення у позивача такого права, внаслідок реалізації ним своїх спадкових прав - не наступив.

На момент звернення до суду та на момент розгляду справи по суті, у позивача відсутні всі необхідні факти з настанням яких закон пов`язує виникнення у нього права власності на квартиру. Іншими словами, закон не визнає його власником, а тому у нього відсутнє право на застосування такого інструменту як віндикаційний позов - вимогу неволодіючого власника до володіючого невласника повернути річ.

2) Крім того, Закарпатським апеляційним судом встановлено (Т.1, зворот стор.37, 1 абзац), що в межах шестимісячного строку, заяви про прийняття спадщини за ОСОБА_9 подало троє спадкоємців першої черги: позивач (дочка спадкодавця), мати ОСОБА_10 і дружина ОСОБА_3 .

Якщо ця квартира входить до складу спадкової маси, то наслідки виникнення нового права зачіпають інтереси всіх трьох, а відтак на місце спадкодавця стали три спадкоємці. Тобто, належне спадкодавцю право власності на квартиру ділиться на три, і виникає спільна часткова власність між трьома спадкоємцями.

З цієї причини позов не підлягає задоволенню, оскільки по обставинах справи очевидно, що навіть настання всіх передбачених законом фактів, з якими закон пов`язує виникнення у позивача права власності на квартиру, це не призведе до виникнення у нього одноосібної власності на неї. Мова може йти виключно про частку в праві на квартиру, яка має бути формалізована нотаріусом або судом.

3) В матеріалах справи (Том 1, стр.75 ) містяться також документи які подсвічують ту частку, на яку може претендувати позивач в праві на квартиру.

Так згідно рішення виконкому Виноградівської міськради від 28.05.1992 року №107 прийнятого на підставі Постанови Ради Міністрів УРСР І Української Республіканської Ради Професійних Спілок від 19 травня 1989 р. N 142 "Про затвердження Положення про продаж громадянам в власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт" - було дозволено продаж даної квартири ОСОБА_11 , який на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого Виноградівською державною нотаріальною конторою 08.06.1993 року за реєстром 1089 набув її у власність.

На час набуття власності на неї, ОСОБА_11 з 1984 року перебував в шлюбі з ОСОБА_3 , яка проживала і була прописана в цій квартирі. Тому спадкодавець є лише титульним власником, а квартира належала на праві спільної власності подружжю, по 1/2 кожному.

Відтак після смерті ОСОБА_7 спадщина відкрилася на 1/2 частину квартири, за якою звернулися 3 спадкоємці першої черги.

Тобто, позивач з вчиненням дій/настанням юридичних фактів, з якими закон пов`язує виникнення у нього права власності на річ, може стати власником лише 1/6 частини в праві на квартиру.

4) Право на всю квартиру у дружини ОСОБА_7 . ОСОБА_3 виникло на підставі скасованого рішення суду. Це право під час чинності цього рішення було передано нею ОСОБА_12 , який в подальшому передав ОСОБА_12 , яка згідно договору купівлі продажу передала його відповідачу.

Отже в праві на квартиру, відповідач є сингулярним правонаступником ОСОБА_3 , яка відчужила 1/2 свого права законно, але з урахуванням теперішніх обставин (скасоване рішення суду) обсяг відчуженого нею права не охоплював всього права на неї.

ОСОБА_14 зв`язана своєю попередньою поведінкою по відношенню до інших учасників цивільного обороту і не може заперечувати вчиненого суперечачи своїй попередній поведінці. Відтак на сьогоднішній момент у відповідача є право на квартиру належне ОСОБА_3 , як співвласнику, (1/2 або 3/6), і спадкоємцю (1/6 частина), яке в подальшому, при настанні юридичних фактів з якими закон пов`язує виникнення у позивача права власності на спадкове майно, може бути обмежене 1/6 частиною права позивача (за умови його виникнення).

5) Однак виникнення права на квартиру у позивача під питанням.

Як видно з обставин справи, позивач прийшов за річчю через 21 рік після відкриття спадщини. Тобто такий тривалий період часу позивач не цікавився своїм, не здійснював необхідних та інших витрат на його утримання, тобто покинув річ.

В цей період не без допомоги держави (суду) відбулось декілька переходів володіння/власності на річ. Відповідач заволодів річчю як своєю, сплативши узгоджену ціну, покладаючись на авторитет судового рішення, дані публічних державних речових реєстрів та дії уповноважених державою осіб (нотаріусів) які декілька раз посвідчували перехід повного права власності на дану річ до добросовісних учасників цивільного обороту.

Для захисту таких учасників обороту від недобросовісних осіб, що вважають себе господарями, але 21 один рік не здійснюють догляд і утримання свого, закон передбачив інститут набувальної давності, існування якого зумовлено суспільною користю, для того щоб деякі речі довго, ледве не постійно, не перебували у стані, коли питання про власність на них не вияснено, оскільки для відшукання своїх речей добросовісним господарям достатньо встановленого строку.

Тому, відповідач є суб`єктом, який здатний набути у власність1/6 частку права позивача, оскільки в нього на лице збіг всіх фактів передбачених ст. 344 ЦК України:

- законність об`єкта володіння;

- добросовісність заволодіння чужим майном;

- відкритість володіння;

- безперервність володіння;

- сплив установлених строків володіння;

- відсутністьнорми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальноюдавністю.

Таким чином, оскільки позивач не є власником об`єкту правовідносин/речі, а визначений ним склад сторін даного процесу і заявлені вимоги унеможливлюють вирішення питання його права/частки в праві на об`єкт/річ, то слід констатувати, що даний позов є безпідставним та необгрунтованим.

Представник позивача заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених у позові. Позовні вимоги просила задоволити у повному обсязі.

Крім того просила винести окрему ухвалу відносно відповідача ОСОБА_2 , оскільки у його діях вбачаються ознаки злочину за ст.190 КК України.

Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог просив відмовити з підстав, викладених у поданих запереченнях.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилася. До суду подала нотаріально посвідчену заяву від 02.04.2024 року згідно якої повідомила, що вона є спадкоємицею першої черги та такою, що прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , даною заявою підтверджує, що жодних претензій на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 не має, оскільки її покійна мати ОСОБА_10 наполягала на тому, що зазначена квартира повинна належати доньці його покійного брата: ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_1 (а.с.208 т.1).

У судовому засіданні досліджено наступні докази:

форма ОК-5 ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 за 1999 - 2023 роки (а.с.14-16 т.1),

відомості з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків на відповідь від 18.10.2023 (а.с.17-18 зв. т.1),

копія паспорта позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.19 т.1),

карта фізичної осіб - платника податків ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.20 т.1),

Свідоцтвр про смерть ОСОБА_7 НОМЕР_2 від 21.05.2002 року (а.с.21 т.1),

свідоцтво про народження ОСОБА_1 НОМЕР_3 від 02.03.1976 року (а.с.22 т.1),

витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження шлюбного прізвища № 25 від 05.11.2021 року (а.с.23-23 зв. т.1),

нотаріально посідчена заява ОСОБА_1 від 17.09.2002 року про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.24 т.1),

Витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі №65998006 від 12.08.2021 року (а.с.25 т.1),

інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №283075166 від 05.11.2021 року щодо об`єкта за адресою АДРЕСА_1 (а.с.26-27 зв. т.1),

інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № від 26.09.2023 року щодо об`єкта за адресою АДРЕСА_1 (а.с.28-28 зв. т.1),

Архівний витяг з рішення виконавчого комітету Рівненської міської Ради народних депутатів №163 від 13.05.1980 року "Про дозвіл на обмін квартирами" (а.с. 30-30 зв. т.1),

медичний висновок №158 від 11.09.2008 року (а.с.31 т.1),

Екіприз №7472 (а.с.32 т.1),

довідка КНП "Центральна міська лікарня " РМР (а.с.33 т.1),

Довідка про оціночну вартість квартири в АДРЕСА_1 (а.с.34-35 т.1),

постанова Закарпатського апеляційного суду від 19.12.2022 року у справі №2-1075/10 (а.с.36-38),

відповідь Виноградівської державної нотаріальної контори від 22.11.2023 року (а.с.63 т.1),

копія інвентарної справи житлової двокімнатної квартири в АДРЕСА_1 (а.с.71-95 зв. т.1),

копія купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним ноніусом Лапчак Г.І. 18.08.2010 року за реєстом 3493 (а.с. 96-110 т.1),

матеріали від Закарпатського обласного нотаріального архіву щодо договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Матій 19.04.2016 року за реєстром 1378 та копії долучених документів, на підставі яких посвідчено зазначений договір (а.с.126-145 т.1),

Витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті № 0 від 24.02.2024 року, згідно якого ОСОБА_10 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про смерть №286 від 10.10.2005 року (а.с.192-192 зв.),

копія рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21.07.1995 р. №2-453/1995 (а.с.194-194 зв. т.1),

копія спадкової справи №144/2006 після смерті ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.225-226 зв. т.1),

копія спадкової справи №315/2002 після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.227-230 зв. т.1).

Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Загальними засадами дизпозитивності цивільного судочинства встановленими ст.13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Згідно із ч. 4 статті 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 статті 78 ЦПК України).

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Виноградів, Закарпатської області, помер батько позивачки - ОСОБА_7 , що стверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 від 21.05.2002 року (а.с.21 т.1).

Факт родинних відносин між позивачкою та померлим підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 від 02.03.1976 року, згідно якого ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 в м.Виноградів та батком якої вказано ОСОБА_7 (а.с.22 т.1).

Після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина, за прийняттям якої шляхом подання заяви до державної нотаріальної контори звернулося троє осіб, а саме: мати померлого - ОСОБА_10 , (заява від 23.05.2002 року), донька померлого - ОСОБА_1 (заява від 17.09.2002 року) та дружина померлого - ОСОБА_3 (заява від 09.11.2002 року), що стверджується матеріалами спадкової справи №315/2002 після смерті ОСОБА_7 (а.с.227-230 зв. т.1).

Вказаними особами заяви про прийняття спадщини подано в межах шестимісячного строку. Відомостей про видачу свідоцтв про право на спадщину матеріали спадкової справи не містять.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26.07.2010 року (справа №2-1075/10) позов ОСОБА_3 до Виноградівської міської ради про встановлення права власності на спадкове майно - задоволено. Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с.85-85 зв. т.1).

Вказану квартиру ОСОБА_3 зареєструвала за собою, що стверджується Витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № витягу 27038403 від 17.08.2010 року (а.с.87 т.1).

18.08.2010 року ОСОБА_3 продала вказану квартиру в АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , що стверджується договором купівлі продажу від 18.08.2010 року (а.с.97-97 зв.).

19.04.2016 року ОСОБА_4 подарував вказану квартиру в АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , що стверджується договором дарування від 19.04.2016 року (а.с.94-94 за. т.1).

31.08.2016 року ОСОБА_5 продала вказану квартиру в АДРЕСА_1 відповідачу у даній справі ОСОБА_2 , що стверджується копією договору купівлі - продажу від 31.08.2016 року (а.с.103-104 зв.).

Згідно висновку про вартість майна №1281361_30082016_145 від 30.08.2016 року ринкова вартість квартири в АДРЕСА_1 на дату оцінки - 30.08.2016 року становть 122391 грн. (а.с.108 т.1).

Згідно Витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті № 0 від 24.02.2024 року, ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про смерть №286 від 10.10.2005 року (а.с.192-192 зв.).

Згідно копії рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21.07.1995 р. №2-453/1995 шлюб, зареєстрований 10.01.1984 року в Виноградівському ЗАГС під актовим записом №5 між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 розірвано (а.с.194-194 зв. т.1).

Після смерті ОСОБА_10 до державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері (заява від 01.04.2006 року, спадкова справа №144/2006). Матіріали спадкової справи відомостей про видачу свідоцтва про право на спадщину не містять (а.с.226-226 зв. т.1).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.12.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Виноградівського районного суду від 26.07.2010 року скасовано. У позові ОСОБА_3 до Виноградівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно відмовлено (а.с.36-38 т.1).

Суд констатує, що позивачем подано позов про витребування майна. Вказані правовідносини врегульовані нормами ЦК Уккраїни.

Згідно ч.1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (частина 2, 3 ст. 386 ЦК України).

Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Доводи позову зводяться до того, що вона, як спадкоємець першої черги за законом, звернулася після смерті батька в шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини за померлим батьком.

Однак ОСОБА_3 , діючи недобросовісно, звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності. Рішенням, яке в подальшому було скасовано, визнано за ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру. В подальному шляхом декількох правочинів право власності безпідставно набуте відповідачем. Позивачка, як одноосібний власник спірної квартири, оскільки вчасно подала заву про прийняття спадщини до нотаріуса, вважає, що вказана квартира від неї вибула неправомірно. У зв`язку з чим просить витребувати від відповідача квартиру в АДРЕСА_1 .

Однак, вказані доводи сторони позивача, є суперечливими та не узгоджуються з матеріалами справи.

Так, постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.12.2022 року (справа №2-1075/10) встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_7 після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з двокімнатної квартири в АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу від 08.06.1993 року.

Згідно будинкової книги, у спірній квартирі за адресою АДРЕСА_1 була зареєстрована ОСОБА_3 , яка була дружиною померлого ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 10 січня 1984 року.

ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до Виноградівської міської ради у якому просила визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на вищезазначену квартиру, зазначаючи про відсутність інших спадкоємців.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що вона є спадкоємцем першої черги після смерті її батька ОСОБА_7 та вчасно прийняла спадщину після його смерті.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом (пункт перший постанови).

Відповідно до ч.1 ст. 524 ЦК УРСР (1963р., який діяв до 01.01.2004р.) спадкоємство здійснюється за законом і заповітом.

Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 527 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті.

Стаття 529 ЦК УРСР визначає коло спадкоємці першої черги, якими є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно положень ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Така заява відповідно до ч.2 зазначеної статті (ст..549 ЦК УРСР) повинна бути подана протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зі свідоцтва про народження, яке додано до апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також до апеляційної скарги додано копію заяви посвідченої 17 вересня 2002 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Юган Г.І. та зареєстровану в реєстрі за № 2357, згідно якої ОСОБА_1 прийняла спадщину за батьком ОСОБА_7 .

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 22 червня 2022 року від Виноградівської державної нотаріальної контори витребувано належним чином завірену копію спадкової справи яка зареєстрована у спадковому реєстрі за № 2096779, у нотаріуса 315/2002 де спадкодавець ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На виконання ухвали Виноградівською державною нотаріальною конторою на адресу апеляційного суду направлено три заяви про прийняття спадщини за померлим ОСОБА_20 , а саме: заява матері ОСОБА_10 , від 23.05.2002 року, ОСОБА_1 від 05.10.2022 року та ОСОБА_3 від 09.11.2002 року.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі з розгляду справ позовного провадження є позивач і відповідач.

Позивачем у позові про визнання права власності в порядку спадкування за законом може бути суб`єкт, який вважає себе спадкоємцем за законом або за заповітом, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із втратою правовстановлюючих документів на майно, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб тощо.

Відповідачем у такому позові є спадкоємець, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є спадкоємицею першої черги після смерті батька ОСОБА_7 . Проте, за наведених умов та встановлених судом фактичних обставин справи ОСОБА_1 не залучена до участі у справі.

Натомість у якості відповідача позивачем залучено до участі у справі Виноградівську міську раду, матеріально-правовий зв`язок якої з позивачем по справі з приводу визнання за останньою права власності на спірну квартиру відсутній.

Наведеного суд першої інстанції до уваги не взяв, а також не взяв до уваги роз`яснення, надані з цього приводу у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року щодо обов`язку суду перевірки наявності або відсутності спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, заяв спадкоємців про відмову від права на спадщину, та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову та задовільнив позов, у той час коли пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню і з ухваленням нового рішення у відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, яким у позові ОСОБА_3 слід відмовити із вищезазначених підстав.

Отже, апеляційний суд скасував рішення Виноградівського районного суду від 26.07.2010 року, у зв`язку з тим, що позов подано до неналежного відповідача.

Разом з тим, як матеріалами вказаної справи, так і постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.12.2022 року (справа №2-1075/10) встановлено, що після смерті ОСОБА_7 за прийняттям спадщини звернулося троє осіб.

Відомостей, що хтось із спадкоємців в межах шестимісячного строку відкликав подані заяви про прийняття спадщини, матеріали спадкової спави не містять.

Відтак, твердження сторони позивача, що позивачка ОСОБА_1 є одноосібним власником спірної квартири є безпідставними.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що позивачка, як один з трьох спадкоємців, після смерті батька подала заяву про прийняття спадщини, однак своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину не реалізувала та розпорядилася ними на власний розсуд.

Визначення спадкової маси, правової природи спірної квартири (одноосібна власність чи спільна сумісна власність) не є предметом розгляду даної справи.

Однак, постановою Закарпатського апеляційного суду від 19.12.2022 року (справа №2-1075/10) зазначено, що згідно довідки КП «Виноградівське РБТІ» № 137 від 22.06.2010 року двокімнатна квартира в АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за померлим ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу від 08.06.1993 року. Копія вказаної довідки містить в копії інвентарної справи (а.с.83 зв. т.1).

Слід враховувати також той юридичний факт, що на час придбання спірної квартири, ОСОБА_7 був одружений, що має суттєве значення, оскільки така квартира в силу положень діючого на той час законодавства про шлюб та сім`ю визнавалася спільною сумісною власністю подружжя.

Не доведеним є твердження представника позивача про те, що ОСОБА_3 не може претендувати на спадщину за померлим ОСОБА_7 , оскільки рішенням суду від 21.07.1995 року такий було розірвано. Разом з тим, стороною позивача залишено поза увагою нормативно-правове регулювання порядку укладення шлюбу та його роірвання, яке діяло на час вказаних правовідносин. Оскільки підтвердженням розірвання шлюбу на той час було не рішення суду, а свідоцтво про розірвання шлюбу, яке видавалося органими РАЦС. Таким чином, якщо шлюб було розірвано у судовому порядку до 01.01.2004 року та не зареєстровано в органах РАЦС, тобто до дня набрання чинності СК України, такий шлюб не вважається розірваним.

Представник позивача стверджувала, що позивачка в силу складних життєвих обставин - виховання дитини інваліда, проживання в м.Рівне, що є віддаленим від м.Виноградів, де відкрилася спадщина, не мала можливості звернутися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину.

Разом з тим, у витребуваній інвентарній справі наявні особисто подані заяви ОСОБА_1 датовані листопадом 2002 року та червнем 2004 року.

Так, згідно замовлення №1188 ОСОБА_1 просила від Виноградівського РБТІ видати довідку -характеристику для оформлення спадщини на квартиру в АДРЕСА_1 (.с.77 т.1).

Згідно заяви №884 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ід. код НОМЕР_1 просила від Виноградівського РБТІ надати інформацію з Реєстру прав власності на нерухоме майно в АДРЕСА_1 (.с.79 т.1).

Отже, позивачка після смерті батька щонайменше була в м.Виноградів два рази та цікавилися спадщиною, замовляла відповідні документи від органів БТІ. Вказані заяви ОСОБА_1 були задоволені, відповідні довідки виготовлені. В червні 2004 року вже сплив шестимісячний строк на прийняття спадщини і позивачка мала можливість звернутися до нотаріуса та отримати свідоцтво про право на спадщину.

Також позивачем помилково вказано хронологію подій, зокрема про те, що реєстрація спірної квартири та подальші правочини проводилася на підставі рішення Виноградівського районного суду від 26.07.2010 року, яке було скасовано. Однак вказане рішення сулу від 26.07.2010 року було скасовано за апеляційною скаргою позивачки в грудні 2022 року, а відповідач спірну квартиру придбав 31.08.2016 року.

Суперечливими є також твердження представника позивача про те, що ОСОБА_6 не має жодних претензій на спірну квартиру в АДРЕСА_1 , оскільки відмовилася в користь позивачки.

Таке твердження є нелогічним, оскільки позивачк стверджує, що вона є власником вказаної квартири з 17.05.2002 року, тобто дати смерті батька.

Разом з тим, у будь якому разі заява ОСОБА_6 не має жодного значення, оскільки спадкодавець ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_6 звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті матері і таку заяву могла відкликати протягом шестимісяного строку з дати смерті спадкодавця, а заява ОСОБА_6 датована 02.04.2024 року (а.с.208 т.1).

Представником у позову вказано актуальну судову практиру, практику ЄСПЛ, однак така не стосується даної справи, оскільки позивачка не набула на разі права власності на спірну квартиру, а відтак і не має права вимоги такого майна.

За вказаних обставин, доводи, на яких грунтуєтья поданий позов спростовані належними та допустимидоказами, які досліджені у судовому засіданні, а тому поданий позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відтак накладене ухвалою суду забезпечення позову підлягає скасуванню.

У зв`язку з цим накладене ухвалою суду від 16.11.2023 року забезпечення позову про накладення арешту та заборону вчиняти будь-які дії, у тому числі укладати договори, переоформляти, вчиняти інші правочини стосовно двокімнатної квартири, загальною площею 43,4 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12) підлягає скасуванню.

Щодо винесення окремої ухвали.

Так, відповідно до ч.1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Так, згідно положень ст.190 КК України шахрайством є заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

При розгляді вказаної справи жодних неправомірних дій з боку відповідача не встановлено. Спірну квартиру відповідач ОСОБА_2 придбав у законом передбачений спосіб. Отримав всі необхідні документи. Набув статус власника майна.

Доводи представника позивача щодо неправомірності дій відповідача при придбанні квартири ґрунтуються на помилковому суб`єктивному трактуванні положень норм закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Накладене ухвалою суду від 16.11.2023 року забезпечення позову про накладення арешту та заборону вчиняти будь-які дії, у тому числі укладати договори, переоформляти, вчиняти інші правочини стосовно двокімнатної квартири, загальною площею 43,4 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12) - скасувати.

Стягнути з позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_6 на користь держави судовий збір у розмірі 13420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рі шення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19.12.2024 року

ГоловуючийВ. В. Леньо