Справа № 212/4333/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Ваврушак Н. М., секретаря судового засідання Яненко О.Ю., за участі представника позивача адвоката Жукова О.А., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Якименка С.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 , в обґрунтування якої вказала, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 березня 2024 року їй на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

На теперішній час у зазначеній квартирі проживає колишній чоловік її покійної сестри відповідач по справі ОСОБА_1 , який був зареєстрований в період часу з 17 травня 2016 року по 27 березня 2024 року та у подальшому знятий з реєстрації за адресою спірної квартири.

Позивач, як власник вказаної квартири, має намір розпорядитися майном, а саме продати квартиру, однак такої можливості не має, так як потенційні покупці квартири бажають оглянути приміщення, але вчинити відповідні дії для продажу не надається можливим, оскільки відповідач по справі ОСОБА_1 змінив замок вхідної двері в квартиру, ключі від вхідної двері не надав, не пускає позивача до власної квартири, тобто чинить всілякі перепони у користуванні належним житловим приміщенням.

Крім того, покупці квартири не бажають після придбання квартири в майбутньому вирішувати питання щодо виселенням відповідача в судовому порядку.

Таким чином, відповідач по справі перешкоджає власнику житла користуватися квартирою. Просить суд позов задовольнити та усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням, а саме спірною квартирою, в обґрунтування позову вказав, що він проживає у спірній квартирі з 2016 року, іншого житла не має та вважає, що він набув права користування житлом. Просить його позов задовольнити.

Ухвалою суду від 17 травня 2024 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

31 липня 2024 року в провадження судді Жовтневого районного суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Ваврушак Н.М. передана цивільна справа № 212/3941/24 (провадження № 2/212/2152/24) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням для вирішення питання про об`єднання в одне провадження з цивільною справою № 212/4333/24 (провадження № 2/212/2270/24) за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Ухвалою суду від 22 серпня 2024 року об`єднані в одне провадження дві цивільні справи, закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав вказаних у позовній заяві. Просив відмовити у позові відповідача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням з причини його недоведеності.

Відповідач та його представник у судовому засіданні підтримали свою позовну заяву, просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення з причини того, що ОСОБА_1 проживає у квартирі на законних підставах.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд встановив, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11 березня 2024 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Вказане свідоцтво було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Железною О.В. та зареєстровано в реєстрі за №251 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №72003595 від 11 березня 2024 року.

На теперішній час в приміщені вищевказаної квартири проживає ОСОБА_1 , він колишній чоловік покійної сестри ОСОБА_2 ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 17 травня 2016 року та знятий з реєстраційного обліку 27 березня 2024 року за заявою власника квартири ОСОБА_2 .

При зверненні з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, позивач послалася на ст.319 ЦК України, де вказано, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 47 Конституції України наголошує на тому, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.3 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

За наведених у справі доказів, відповідач ОСОБА_1 вселився за згодою колишнього власника житла ОСОБА_3 та до набуття позивачем ОСОБА_2 житлового приміщення у спадщину за заповітом.Вказана обставина підтверджена сторонами в судовому засіданні.

При вирішенні зазначеного спору суд також приймає до уваги правову позицію, яка викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі N 754/613/18-ц, провадженні N61-1634св19, де Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справ, щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, щодо суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, визнання втративши права користування житловим приміщенням має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Касаційний цивільний суд погодився з позицією суду першої інстанції про те, що позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка наслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 581/489/20 (провадження № 61-2345св21) вказано, що «право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Стаття 81 ч.1 ЦПК України зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем ОСОБА_2 та її представником не надано жодного доказу про порушення її права власності на житло відповідачем ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для задоволення вказаної позовної заяви.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 вселився до спірного житлового приміщення за попередньою згодою власника, де проживає і зареєстрований тривалий час, іншого житла не має, суд вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням підлягає задоволенню та за ним слід визнати визнання права користування квартирою.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наведене, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку щодо необхідності у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відмовити з підстав недоведеності такого, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням задовольнити.

Згідно з ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням положень статті ст.141 ЦПК України та результату розгляду справи, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підялгають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 гривень.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права користування житловим приміщенням.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 гривень (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , за відомою адресою реєстрації місця проживання: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення суду складено 19 грудня 2024 року.

Суддя: Н. М. Ваврушак