Провадження № 22-ц/811/239/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Псярук О.В.

за участю: представника Львівської міської ради Наконечної О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2022 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гриника Івана Юрійовича про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА:

Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

-скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна загальною площею 61,3 кв.м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 36368240) з припиненням права власності ОСОБА_2 на цей об`єкт;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10.04.2012 № 193, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ,, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриником І.С.;

-скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна загальною площею 61,3 кв.м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 36368240) з припиненням права власності ОСОБА_1 на цей об`єкт;

-зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу (знесення) об`єкта нерухомого майна загальною площею 61,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі підробленого рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16.03.2012 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на будівлю магазину площею 61,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . 10.05.2012 ОСОБА_1 набув право власності на вказану будівлю магазину на підставі договору купівлі-продажу № 193 від 10.04.2012, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриником І.С. Львівська міська рада є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 , на якій зрозташована будівля магазину площею 61,3 кв.м., однак міською радою не приймалося ухвал про передачу у власність чи надання у користування ОСОБА_1 спірної земельної ділянки. Управлінням архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради не надавалися містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва магазину площею 61,3 кв.м. на АДРЕСА_1 .

Внаслідок укладення правочину щодо спірного майна будівлі магазину, загальною площею 61,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 міська рада позбавлена можливості використовувати та розпоряджатися належною їй земельною ділянкою, що порушує її права, а тому вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 10.04.2012 № 193, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , слід визнати недійсним, а спірну земельну ділянку повернути в розпорядження Львівської міської ради як уповноваженого представника територіальної громади шляхом знесення самовільно збудованої будівлі.

На підставі наведеного Львівська міська рада просила задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.12.2022 у задоволенні позову Львівської міської Ради відмовлено.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що Львівська міська територіальна громада в особі Львівської міської ради є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 . Державна реєстрація права власності на об`єкт на земельній ділянці комунальної власності, договір купівлі-продажу від 10.04.2012 порушує права власника такої земельної ділянки - територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, яка не в змозі нею розпорядитися. Оспорюваний правочин посягає на суспільні, економічні та соціальні основи місцевого самоврядування, спрямований на використання всупереч вимогам чинного законодавства земель комунальної власності та порушує права та охоронювані законом інтереси власника землі - територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.Враховуючи вищенаведене, скасування реєстрації права приватної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу будівлі магазину за адресою АДРЕСА_1 е відновить порушені права власника земельної ділянки Львівської міської ради. Також, вважає, що Львівською міською радою не порушено строку позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник Львівської міської ради Наконечна О.М. підтримала апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи відхилене колегією суддів як безпідставне, тому неявка учасників відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Судом встановлено, що 04.04.2012 на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16.03.2012 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на будівлю магазину площею 61,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .

10.04.2012 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриником І.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №193, за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності на будівлю магазину площею 61,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на будівлю магазину площею 61,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 е зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 193 від 10.04.2012, що підтверджується Інформаційною довідкою № 277204459.

З відповіді Шевченківського районного суду м. Львова № 1.7.-39066-29 вбачається, що в алфавітних реєстраційних книгах з цивільних та адміністративних справ за 2012 рік не зареєстрована та не перебуває на розгляді справа за позовом ОСОБА_2 до ЛМР, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності на нежитлову будівлю магазину.

Актом обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 01.12.2021 № 114 встановлений факт відсутності на земельній ділянці будівлі магазину загальною площею 61,3 кв.м. (реєстраційний номер майна 36368240). Натомість згаданим актом обстеження підтверджено знаходження на земельній ділянці АДРЕСА_2 орієнтовною площею 0,0065га на АДРЕСА_1 е торгового павільйону орієнтовними розмірами 6,3 м х 10,25 м на бетонній площадці, який складається з панелей типу «Сендвіч» та металопластикового профілю зі склопакетним заскленням.

Щодо позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У підпунктах 11.82-11.85 постанови від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 та підпунктах 8.43-8.46 постанови від 16.11.2022 у справі № 911/3135/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У позовній заяві позивач оскаржує договір купівлі-продажу від 10.04.2012 № 193, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ,, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриником І.С.; за яким нежитлові приміщення загальною площею 61,3 кв.м., що знаходяться на АДРЕСА_1 були відчужені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

При цьому з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом свого права власності на земельну ділянку, яку, на його думку, самовільно використовує відповідач ОСОБА_1 шляхом розміщення на ній належного йому нежитлового приміщення загальною площею 61,3 кв.м..

Водночас позивач не є стороною спірного договору купівлі-продажу та не заявляє своїх прав або інтересів на нежитлове приміщення загальною площею 61,3 кв.м., яке є предметом цього договору. Внаслідок укладення відповідачами спірних договорів обсяг прав та обов`язків позивача ніяким чином не змінюється.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновокм суду першої інстанції про те, що права та інтереси позивача укладенням відповідачами спірного договору не порушуються.

Схожі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги Львівської міськради про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10.04.2012 № 193, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ,, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гриником І.С..

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації прав власності

Позивачем також заявлені позовні вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності відповідачів на об`єкт нерухомого майна загальною площею 61,3 кв.м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 36368240) з припиненням їх права власності на це майно.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

З матеріалів справи вбачається, що нежитлове приміщення загальною площею 61,3 кв.м., що знаходяться на АДРЕСА_1 , є тимчасовою спорудою, яка не відносяться до нерухомого майна. Ця обставина підтверджується, зокрема, Актом обстеження земельної ділянки №114 від 01.12.2021, відповідно до якого на земельній ділянці № НОМЕР_1 орієнтовною площею 0,0065га на АДРЕСА_1 е знаходиться торговий павільйон орієнтовними розмірами 6,3 м х 10,25 м на бетонній площадці. Даний павільйон складається з панелей типу «Сендвіч» та металопластикового профілю зі склопакетним заскленням. В приміщенні здійснюється підприємницька діяльність торгівля продуктами харчування. Згідно з ухвалою Львівської міської ради № 6107 від 26.12.2019 «Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова» тимчасову споруду на АДРЕСА_1 до Комплексної схеми не внесено. Під час обстеження, на земельній ділянці АДРЕСА_2 орієнтовною площею 0,0065га на АДРЕСА_1 будівлю магазину загальною площею 61,3 кв.м. (реєстраційний номер майна 36368240) не виявлено.

Листом управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради від 12.10.2021№ 4-2401-10393 від 12.10.2021 повідомлено, що містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на будівництво (реконструкцію) магазину, площею 61,3 кв.м за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 не надавалися.

З листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 22.10.2021 вбачається, що в реєстрі будівельної діяльності відомості про наявність документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, виданих ОСОБА_1 щодо об`єкта будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відсутні та видача таких Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю не здійснювалась. Будь-які інші відомості щодо об`єкта будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю відсутні.

Відповідачами не доведено належними та допустимими доказами факту належного прийняття вказаного приміщення в експлуатацію, не надано дозволів на виконання будівельних робіт, а подані позивачем докази свідчать про розміщення стаціонарної малої архітектурної форми, право власності на яку не оформляється.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (наприклад, постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц).

Разом із тим у практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, пункт 98 постанови від 21.10.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші).

Отже, державна реєстрація права приватної власності на нежитлові приміщення загальною площею 61,3 кв.м. на АДРЕСА_1 як на нерухоме майно це офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття ними права власності на таке майно.

Відповідні записи в Державному реєстрі створюють для позивача перешкоди у реалізації ним прав власника спірної земельної ділянки, зокрема відчуження або передачі у користування цієї ділянки іншим особам, оскільки відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, одночасно переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.

Якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача на земельну ділянку було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачами, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права власності відповідачів, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїми земельними ділянками (схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18).

При цьому в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV у чинній редакції, відомості про право власності відповідачів не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Державного реєстру відомостей про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно на підставі судового рішення (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 132, 133 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

У частині першій статті 14 Закону № 1952-IV зазначено, що розділ Державного реєстру та реєстраційна справа закриваються в разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) виключення об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з проектної документації на будівництво у зв`язку із змінами проектної документації на будівництво; 4) скасування державної реєстрації земельної ділянки; 5) набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ; 6) визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ, - у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Закритий розділ Державного реєстру та реєстраційна справа не підлягають поновленню.

Відповідно до частини сьомої статті 14 Закону № 1952-IV у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі.

Враховуючи, що державна реєстрація прав приватної власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення загальною площею загальною площею 61,3 кв.м. на АДРЕСА_1 як на нерухоме майно була здійснена помилково, а зазначене майно не є нерухомим, така державна реєстрація підлягає скасуванню із закриттям відповідного розділу Державного реєстру.

У зв`язку зі скасуванням державної реєстрації прав приватної власності ОСОБА_1 на зазначене нежитлове приміщення із закриттям відповідного розділу Державного реєстру колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_2 на вказане нежитлове приміщення.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу приміщення

Львівською міською радою заявлено позовну вимогу про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу (знесення) нежитлового приміщення загальною площею 61,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Судами встановлено, що ОСОБА_1 використовує спірну земельну ділянку позивача без установлених законом підстав, оскільки Львівською міською радою рішень (ухвал) про передачу у власність чи надання в користування (оренду), продаж спірної земельної ділянки не приймалось.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.27 постанови від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц виклала висновок про те, що зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Такий негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

У постанові від 02.06.2021 у справі № 509/11/17 Верховний Суд дійшов висновку, що належними відповідачами за вимогами про знесення самочинно збудованого майна, приведення приміщень у первісний стан, шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном шляхом перебудови самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна мають бути чинні власники спірного майна.

Колегія суддів, встановивши, що приміщення площею 61,3 кв.м. на АДРЕСА_1 є тимчасовою спорудою, яка не відносяться до нерухомого майна, а відповідач ОСОБА_1 використовує спірну земельну ділянку Львівської міської ради без установлених законом підстав, дійшла висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 152 ЗК України, тому позов в цій частині слід задовольнити.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності

За змістом статті 391 ЦК України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Оскільки спірна земельна ділянка не вибувала з володіння позивача, позивач є володіючим власником, який прагне усунути перешкоди у здійсненні правомочності самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном, що виникли через дії осіб, з якими він не перебуває у зобов`язальних відносинах.

Колегія суддів враховує висновки, викладені в пункті 34 постанови від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, про те, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, доки існує відповідне правопорушення.

За цих обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про скасування державної реєстрації прав приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 61,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку є негаторним позовом, тому відхиляє аргумент відповідача про застосування строків позовної давності до цих вимог позивача.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду слід скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 36368240) з припиненням права власності ОСОБА_1 на цей об`єкт та зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу (знесення) нежитлового приміщення загальною площею 61,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог. В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2022 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 36368240) з припиненням права власності ОСОБА_1 на цей об`єкт та зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу (знесення) об`єкта нерухомого майна загальною площею 61,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.

ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу (знесення) нежитлового приміщення загальною площею 61,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення загальною площею 61,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 17.12.2024

Головуючий

Судді