УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 334/10837/23

провадження № 61-16013ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Запорізького апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В.,Полякова О. З., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила: визнати транспортний засіб автомобіль легковий седан Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір сірий, шасі номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1896, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказаний транспортний засіб та виділити цей автомобіль ОСОБА_2 у власність; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частки ринкової вартості в сумі 123 865,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 17 грудня 1999 року до 07 червня 2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. У шлюбі сторонами придбано автомобіль Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , 2003 року випуску, тим ТЗ - легковий седан, сірого кольору, шасі номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 . До укладання шлюбу та за час подружнього життя будь-яких договорів між позивачем та відповідачем щодо розподілу набутого майна не укладалося, також не укладався шлюбний договір. Після розірвання шлюбу позивач з відповідачем почергово користувалися автомобілем за графіком, по парним дням користувалася позивач, а по непарним відповідач. Але з 2016 року та до теперішнього часу, автомобіль перебуває у користуванні відповідача. Дійти згоди щодо поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя позивач з відповідачем не може, а тому позивач звернулась до суду із даним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2024 року у позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації, відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2024 року у цій справі скасувати та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано транспортний засіб - автомобіль легковий седан Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір сірий, шасі номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1896, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на транспортний засіб - автомобіль легковий седан Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір сірий, шасі номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1896.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль легковий седан Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір сірий, шасі номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1896.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частки ринкової вартості автомобіля легкового седану Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір сірий, шасі номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1896 в сумі 74 040,29 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за подання позову у розмірі 740,40 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 1 110,60 грн, а всього 1 851,00 грн.

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі викладає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року, яке мотивовано тим, що копію повного тексту постанови апеляційного суду отримав засобами поштового зв`язку 28 жовтня 2024 року. До касаційної скарги додано копію конверта апеляційного суду про направлення постанови.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та надані ним докази, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником доводи свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року.

Як підставу касаційного оскарження ОСОБА_2 зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 27 березня 2024 року у справі № 509/2196/15-ц, від 26 січня 2023 року у справі № 296/1550/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою апеляційного суду залишився той факт, що позивачка достеменно знала про порушення її права з 2016 року, однак звернулася з позовною заявою лише у листопаді 2023 року, тобто з пропуском позовної давності.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з 17 грудня 1999 року до 07 червня 2011 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 17 грудня 1999 року № НОМЕР_5 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 07 червня 2011 року № НОМЕР_6 .

16 червня 2005 року, під час перебування у шлюбі, сторони придбали автомобіль Volkswagen PASSAT, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_3 , 2003 року випуску, тип ТЗ - легковий седан, сірого кольору, шасі номер НОМЕР_2 , який було зареєстровано на ОСОБА_2 . Особові відмітки - ОСОБА_1 має право керувати, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ та не оспорюється сторонами.

Відповідно до висновку експерта СЕ-19/108/24/2432-АВ від 13 травня 2024 року середня ринкова вартість спірного транспортного засобу становить 148 080,58 грн.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (стаття 20 СК України).

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначив, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати розірвання шлюбу в державних органах РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у наступних постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції встановив, що: на момент набуття спірного автомобіля сторони перебували в шлюбі; презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем не спростована; за взаємною згодою співвласників спірний автомобіль залишився у користуванні відповідача, що підтверджено ним у судовому засідання, тому відсутні підстави для застосування до вимог позивачки ОСОБА_1 за заявою ОСОБА_2 позовної давності.

За таких обставин, з урахуванням положення статті 400 ЦПК України, в межах доводів та вимог касаційної скарги, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про наявність підстав для задоволення позову.

Аргумент касаційної скарги про те, що саме з 2016 року позивачка знала про порушення свого права щодо спільної власності, адже саме з цього періоду відповідач заборонив їй користуватися автомобілем, а тому до правовідносин про поділ майна підлягає застосуванню позовна давність необґрунтований та спростовується встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи, зокрема, відсутністю доказів того, що право позивачки оспорювалось чи не визнавалось відповідачем до моменту її звернення з цим позовом до суду.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 27 березня 2024 року у справі № 509/2196/15-ц, від 26 січня 2023 року у справі № 296/1550/20 є необґрунтованим, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Запорізького апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності та стягнення грошової компенсації, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Запорізького апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник