П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2024 року м. Київ

Справа № 755/2593/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/10681/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В. суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В. за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва, постановлену під головуванням судді Бабко В.В. 27 березня 2024 року у м. Києві, повний текст ухвали складений 27 березня 2024 року року, у справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересована особа: старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Урбан Дмитро Дмитрович, ОСОБА_1 на дії державного виконавця,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просив постанову старшого державного виконавця Дніпровського районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Урбана Д.Д. від 09 січня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження управління керування транспортними засобами скасувати.

В обґрунтування заявленої скарги посилався на те, що 27 травня 2019 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення аліментів, починаючи з 16 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі рішення видано виконавчий лист, який перебуває на виконання у Дніпровського районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 18 січня 2023 року скаржник дізнався, що державним виконавцем було винесено постанову від 09 січня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження управління керування транспортними засобами, з якою погодитися не можливо. Зазначає, що оскаржена постанова не відповідає нормам закону та порушує його права, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2024 року скаргу ОСОБА_2 , заінтересована особа: старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Урбан Дмитро Дмитрович, ОСОБА_1 на дії державного виконавця - задоволено.

Скасовано постанову старшого державного виконавця Урбана Дмитра Дмитровича Дніпровського районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 09 січня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування транспортними засобами, постановлену в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1.

Ухвала суду мотивована тим, що постанова старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) Урбана Д.Д. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому скарга підлягає задоволенню.

Не погодилась із зазначеним судовим рішенням стягувач - ОСОБА_1 , її представником подано апеляційну скаргу, якій він вказує на те, що суд першої інстанції під час постановлення вищевказаної ухвали неповно з`ясував усі обставини у справі, встановив обставини, які недоведені жодними належними, достатніми та допустимими доказами та неправильно застосував норми матеріального права.

Звертаємо увагу на те, що боржник не надав до суду першої інстанції жодних доказів (додатки до скарги у матеріалах справи № 755/2593/23 відсутні взагалі), тобто на час винесення оскаржуваної ухвали суд навіть не ознайомився з предметом скарги - постановою від 09 січня 2020 року, прийнятою в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1, правовими та фактичними підставами і мотивами її ухвалення. В матеріалах справи відсутні докази: відсутності у боржника на момент винесення постанови від 09 січня 2020 року заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці; наявності будь-яких хвороб у боржника, у тому числі таких, які б не дозволяли йому офіційно працевлаштуватися, але не перешкоджали керувати транспортним засобом на професійній основі; наявності у власності та/або у користуванні будь-якого транспортного засобу; наявності запрошення на роботи, що пов`язані із керуванням будь-яким транспортним засобом; єдиної можливості отримання доходу (основного законного джерела засобів для існування) лише завдяки керуванню транспортним засобом; використання боржником транспортного засобу у зв`язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю; проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях; розстрочення або відстрочення сплати заборгованості за аліментами у порядку, встановленому законом.

Також вказує на те, що висновок суду першої інстанції, про те, що: «...у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо нарахування ОСОБА_2 державним виконавцем заборгованості по сплаті аліментів, як при винесенні оскаржуваної постанови так і на час розгляду скарги в суді», спростовується технічним записом судового засідання від 12 лютого 2024 року в даній справі, де боржник особисто вказував про наявність такої заборгованості, крім того скарга боржника відсутністю заборгованості не мотивується. А висновок суду першої інстанції про те, що «...право керування транспортним засобом забезпечить можливість здійснення ОСОБА_2 отримання доходів, частину яких він зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_1 як аліменти на дитину» не підтверджується жодними належними, достатніми та допустимими доказами у справі. Таким чином, судом було неправильно застосовано норми матеріального права, що полягає в застосуванні п. 1 ч. 10. ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» без фактичної на те підстави.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник стягувача - ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.

Боржник ОСОБА_2 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому виходячи з положень ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що в лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із скаргою на дії приватного виконавця, в якій просив поновити строк для подання скарги; постанову старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Урбана Д.Д. від 09 січня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами скасувати; витребувати виконавче провадження НОМЕР_1

Скаргу обгрунтовував тим, що 27 травня 2019 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення аліментів, починаючи з 16 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі рішення видано виконавчий лист, який перебуває на виконання у Дніпровського районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 18 січня 2023 року скаржник дізнався, що державним виконавцем було винесено постанову від 09 січня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження управління керування транспортними засобами, з якою погодитися не можливо. Зазначає, що оскаржена постанова не відповідає нормам закону та порушує його права, а тому підлягає скасуванню.

В додатках до скарги значиться, зокрема, копія постанови від 09 січня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження управління керування транспортними засобами (а.с. 1-3). Однак додатки зазначені в скарзі ОСОБА_2 взагалі відсутні в матеріалах справи.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 лютого 2023 року скаргу ОСОБА_2 передано за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва (а.с. 6).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2023 року скаргу ОСОБА_2 залишено без розгляду та повернуто особі, яка її подала (а.с. 18-22).

Постановою Київського апеляційного суду від 07 листопада 20023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2023 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 72-75).

З матеріалів справи та матеріалів долучених до апеляційної скарги стягувачем вбачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12-17).

15 липня 2019 року видано виконавчий лист №754/6253/18 (а.с. 150-153).

Постановою старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Урбана Д.Д. від 29 липня 2019 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №754/6253/18 виданого 15 липня 2019 року на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року (а.с. 156,157).

Старшим державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Урбаном Д.Д. 09 січня 2020 року винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження управління керування транспортними засобами. В постанові зазначено, що після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у ОСОБА_2 утворилась заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 09 січня 2020 року за період з 16 травня 2018 року по 01 жовтня 2019 року становить 61036 грн (а.с. 161, 162).

Згідно довідки-розрахунку НОМЕР_1 від 02 квітня 2024 року виданої Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) заборгованість ОСОБА_2 по аліментам згідно виконавчого листа №754/6253/18 виданого Деснянським районним судом м. Києва 15 липня 2019 року з урахуванням квитанцій за період з жовтня-листопад 2019 року станом на 01 квітня 2024 року становить 328662,37 грн (а.с. 158-160).

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 ст.18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно ч.ч. 1,5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України. Вільний та безоплатний доступ до інформації автоматизованої системи виконавчого провадження забезпечує Міністерство юстиції України у мережі Інтернет на своєму офіційному веб-сайті з можливістю перегляду, пошуку, копіювання та роздрукування інформації, на основі поширених веб-оглядачів та редакторів, без необхідності застосування спеціально створених для цього технологічних та програмних засобів, без обмежень та цілодобово. Інформація повинна містити відомості про час її розміщення. Автоматизована система виконавчого провадження забезпечує автоматизований арешт коштів боржника за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів у порядку, визначеному Міністерством юстиції України за погодженням з Національним банком України.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1, пунктів 1-4 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом.

Згідно з ч.ч. 1-4, 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені. У разі оскарження рішення, дії виконавця, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, якщо їх не скасовано, підлягають виконанню відповідними органами після розгляду справи відповідним судом.

Відповідно до ч.10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі: якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування; використання боржником транспортного засобу у зв`язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю; проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях;

розстрочення або відстрочення сплати заборгованості за аліментами у порядку, встановленому законом.

За змістом ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

За змістом ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

У постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що постанова старшого державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва) Урбана Д.Д. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали вказав на те, що позбавлений можливості встановити правомірність дій державного виконавця під час винесення постанови від 09 січня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, саме на виконання ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державним виконавцем проігноровано ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 15 грудня 2023 року про зобов`язання надати суду виконавче провадження НОМЕР_1.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У справі, яка переглядається, ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 12 лютого 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_2 та витребувано матеріали виконавчого провадження (а.с. 107, 108).

06 березня 2024 року судом першої інстанції повторно було направлено запит на адресу старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києва ЦМУМЮ (м. Київ) про витребування матеріалів виконавчого провадження (а.с. 124).

Старшим державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва ЦМУМЮ (м. Київ) не було виконано вимоги вищезгаданої ухвали - не надано суду копію матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_2.

В апеляційній скарзі представник стягувача посилався, зокрема на те, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції вказав на те, що державний виконавець не надав матеріали виконавчого провадження НОМЕР_1, а відтак, не підтвердив правомірність своїх дій в рамках вказаного виконавчого провадження та не спростував доводи, викладені заявником у скарзі, а тому суд першої інстанції вважав скаргу боржника обгрунтованою. Разом з цим, боржник не надав до суду першої інстанції жодних доказів (додатки до скарги у матеріалах справи № 755/2593/23 відсутні взагалі), тобто на час винесення оскаржуваної ухвали суд навіть не ознайомився з предметом скарги - постановою від 09 січня 2020 року, прийнятою в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1, правовими та фактичними підставами і мотивами її ухвалення.

В свою чергу, обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у матеріалах конкретного виконавчого провадження. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення скарги, є копії документів відповідного виконавчого провадження, зокрема оскаржувані рішення державного виконавця.

Отже, в порядку судового контролю за виконанням судових рішень суд має право самостійно витребувати від органу державної виконавчої служби/приватного виконавця всі необхідні документи для вирішення відповідної скарги.

Проте скаржник звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця повинен не тільки навести власні доводи, а і надати докази на підтвердження заявлених вимог, і виходячи з концепції негативного доказу жодна обставина не може вважатися доведеною допоки вона не буде спростована іншою стороною. У зв'язку з цим, на суд покладається обов`язок об`єктивної оцінки встановлених обставин.

З постанови державного виконавця від 09 січня 2024 року про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами долученої до апеляційної скарги стягувачем, вбачається, що зазначена постанова була винесена у зв`язку із тим, що у ОСОБА_2 утворилася заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої відповідно до розрахунку державного виконавця від 09 січня 2020 року за період часу з 16 травня 2018 року по 01 жовтня 2019 року становить 61036 грн, що перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців.

При встановленні державним виконавцем наявності заборгованості зі сплати аліментів і того, що її сукупний розмір перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, застосування вказаних обмежень прямо передбачено п.2 ч. 9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

Однак, при поданні скарги на дії виконавця, ОСОБА_2 не надав доказів щодо відсутності у нього заборгованості зі сплати аліментів та не надав суду доказів, які б підтверджували незаконність винесення оскаржуваної постанови державним виконавцем, зокрема доказів на підтвердження винятків, визначених у ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Урбана Д.Д. від 09 січня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження управління керування транспортними засобами винесена правомірно, на підставі положень ч.9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» та є законною.

Також матеріали справи не містять даних, тобто скаржником не надано суду доказів на підтвердження того, що він працює та керування транспортними засобами є необхідним для виконання ним професійних обов`язків. Саме лише твердження скарги про це не є достатнім.

Посилання скаржника на відсутність направлення йому копії вказаної постанови не впливають на оцінку її правомірності.

За приписами ч.3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги стягувача знайшли своє підтвердження в повному обсязі, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а скарга ОСОБА_2 про скасування постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_2 , заінтересована особа: старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Урбан Дмитро Дмитрович, ОСОБА_1 на дії державного виконавця - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 16 грудня 2024 року.