Справа № 346/5170/23
Провадження № 22-ц/4808/666/24
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Обідняк Ірина Василівна про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, права власності на 1/2 квартири, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 28 лютого 2024 року під головуванням судді Яремин М.П. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права власності на частки квартири.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з 19.09.2009 перебувала з відповідачем у шлюбі, в якому у них народилися двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 29.10.2020 шлюб між сторонами розірвано. За час шлюбу та ведення подружнього життя ними набуто нерухоме майно, яке придбане нею за кошти, що їй надала її мати ОСОБА_5 , яка з 2016 року має дозвіл на роботу та проживання в Республіці Австрія. Позивачкою 04.10.2018 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , згідно з п. 9 якого відповідач надав згоду на купівлю даної квартири як спільної сумісної власності подружжя. Про те, що лише позивачка купляла вказане нерухоме майно свідчить нотаріально засвідчена заява від 04.10.2018 року, згідно з якою попередній власник майна ОСОБА_6 підтвердив сплату нею коштів в сумі 434 000 грн. Після придбання квартири відповідач вчиняв сварки, відмовлявся проводити будь-які ремонті роботи в ній, мотивуючи це тим, що згідно з документами її власником є позивачка. З метою забезпечення благоустрою квартири, вона погодилась, що при умові надання коштів відповідачем на її ремонт, відчужить на його користь це нерухоме майно, тобто фактично продасть йому 1/2 квартири. Усно було домовлено, що він надасть половину коштів від сплаченої суми на придбання квартири.

На підставі цієї домовленості, відповідач надав їй кошти в сумі 2 000 доларів США, внаслідок чого вона подарувала йому спірну квартиру згідно з договором дарування від 22.04.2019 року, будучи при цьому впевненою, що є її співвласницею, враховуючи наявну нотаріально засвідчену заяву від 04.10.2018 року. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, почав застосовувати до неї фізичну силу та вчиняти неправомірні дії, а після розірвання шлюбу взагалі змінив замки у квартирі. З початком війни він покинув Україну. Те, що договір дарування є удаваним правочином та насправді є договором купівлі-продажу стверджується і тим, що квартира придбана у 2018 році за ціною 434 000 грн, а в договорі дарування вона оцінена у 133 000 грн, не враховуючи її певний благоустрій. Також, вказана квартира згідно з договором купівлі-продажу мала статус спільної сумісної власності, а тому вона не могла подарувати відповідачу всю квартиру, адже інша частина належала йому за законом. Крім того, ця квартира була та є її єдиним житлом, а вона змушена проживати з дітьми в квартирі батьків, що в сукупності вказує на те, що вона ніколи не мала бажання залишитись без власного житла.

Просила визнати договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 22.04.2019 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Обідняк І.В., договором купівлі-продажу; поділити між сторонами квартиру АДРЕСА_1 , в рівних частках по 1/2.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 28 лютого 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що ОСОБА_1 в жовтні 2018 року набула у власність квартиру за відплатним договором за кошти, які були наданій їй матір`ю ОСОБА_5 , і через пів року в квітні 2019 року за безоплатним договором подарувала її своєму чоловіку.

Іншого житла у власності позивачки не перебувало та не перебуває. Після укладення договору дарування фактична передача майна обдаровуваному не відбулася, оскільки позивачка до розірвання шлюбу з відповідачем продовжувала проживати у квартирі, яку вважала їхнім спільним майном.

В момент укладення договору ОСОБА_1 діяла під впливом помилки, оскільки наміру укладати договір дарування не мала, укладений договір не відповідав її внутрішній волі, оскільки вважала, що укладає договір купівлі-продажу. Тобто вона помилялася щодо правової природи правочину, тому такий договір слід визнати недійсним.

Судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні рішення обставинам справи належної оцінки не надано, відповідних мотивів з цього приводу суд не вказав. При цьому, суд передчасно зазначив, що договір дарування квартири підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, вони виконали його умови, а тому відсутні підстави для визнання його договором купівлі-продажу.

Апелянт вказує, що в спірній квартирі, окрім сторін, проживали їхні малолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які після розірвання шлюбу залишились проживати з матір`ю і змушені були переїхати в іншу квартиру, що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 118 від 22.05.2023.

На її думку при посвідченні спірного договору нотаріус повинен був перевірити відомості щодо наявності права користування відчужуваною квартирою у дітей та отримати від органу опіки та піклування дозвіл на вчинення даного правочину.

Оскільки подарована за спірним договором кватира була придбана позивачем та відповідачем у шлюбі за договором купівлі-продажу і є їхньою спільною сумісною власністю, тому, виходячи з принципу рівності часток, ОСОБА_1 належить 1/2 частки вказаного майна і саме такою часткою вона мала право розпоряджатися. Укладений договір, об`єктом якого є вся квартира, виходить за межі майнових прав позивача на її розпорядження.

Визнання недійсним договору дарування квартири призведе до повернення права, яке існувало до державної реєстрації, а саме поновлення ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення яким задовольнити позов.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представник ОСОБА_1 , адвокат Дикун І.В. апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведеній у ній.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватний нотаріус Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Обідняк І.В. в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що 19.09.2009 ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_8 », що стверджується даними копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис № 49 від 19.09.2009 року (а.с. 10).

Відповідно до даних свідоцтва про народження сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

Згідно з даними свідоцтва про народження, виданого об`єднанням відділів ДРАЦС м. Амштеттен, Нижня Австрія, Республіка Австрія, переклад якого з апостилем з німецької на українську мову засвідчено присяжним судовим перекладачем російської та української мов ОСОБА_9 , сторони є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 12-14).

Між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) 04.10.2018 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2823, за умовами якого ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до пунктів 3, 9 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за ціною 433 400 грн; чоловік покупця, ОСОБА_2 , згідний на укладення цього договору, що підтверджується його заявою, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом Яцком П.П. 04.10.2018 за реєстровим №2822 (а.с. 30-33 ).

Відповідно до заяви, посвідченої вказаним нотаріусом 04.10.2018 та зареєстрованої в реєстрі за № 2547, ОСОБА_6 стверджує, що ОСОБА_1 здійснила повний розрахунок шляхом перерахування грошових коштів у сумі 433 400 грн на його банківський рахунок за куплену у нього квартиру АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2823. На момент складення цієї заяви, право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_1 (а.с. 34).

Даними технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , складеного ОКП «Коломийське МБТІ» 25.09.2018, визначено технічні характеристики цієї квартири, загальною площею 66,5 кв. м. житловою площею 39,6 кв. м. (а.с.35-36).

Згідно з даними договору дарування квартири, посвідченого 22.04.2019 приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Обідняк І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 492, ОСОБА_1 (що на день укладення цього договору зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04.10.2018 приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2823 (а.с. 27-28).

Пунктом 6 договору визначено, що цей дарунок сторони оцінюють в 133 000 грн.

Відповідно до п. п.10, 11, 15 договору відчужувана квартира оглянута обдаровуваним. Недоліків, які перешкоджають використанню квартири за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено. Претензій до дарувальника щодо якісних характеристик відчужуваної квартири обдаровуваний не має. Сторони (дарувальник та обдаровуваний) стверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними відповідно до їхньої волі, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення умов договору, його природу та правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи на договорі. Витрати за складання та оформлення цього договору оплачує обдаровуваний ( а.с. 27-28 ).

Вказаний договір як підстава виникнення права власності вказаний у Витязі з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 164490340 від 22.04.2019 року (а.с. 29).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 29.10.2020 шлюб між сторонами розірвано, малолітніх дітей залишено проживати з позивачкою (а.с. 18-20).

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 18.04.2022, з відповідача на користь позивачки присуджено аліменти на утримання вказаних дітей в твердій грошовій сумі, в розмірі по 2 000 грн щомісячно на кожну дитину, до досягнення цими дітьми повноліття (а.с. 21-22 ).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого 15.05.2023 Коломийським відділом державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, станом на 30.04.2023 розмір заборгованості ОСОБА_2 по аліментах становить 53 242 грн. ( а.с. 23).

Згідно з даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №332210212 від 15.05.2023, інформація за вказаними параметрами запиту права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо фізичної особи ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 (пошук за повним співпадінням), у Реєстрах прав власності та Державного реєстру речових прав, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів та Реєстру іпотек відсутня (а.с. 24).

Відповідно до даних довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 118 від 22.05.2023 року, виданої житлово-будівельним кооперативом №14, до складу зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_2 , входять: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (дочка); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (онуки (а.с. 25)).

Згідно з актом перебування за місцем реєстрації від 22.05.2023 року, складеного за ініціативою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , не зареєстрований та не проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 23 ).

Відповідно до довідок № 01-33/286 та № 01-33/287, виданих 16.05.2023 року Коломийським ліцеєм №9 Коломийської міської ради, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 навчаються у вказаному навчальному закладі. Батько за період навчання дітей у ліцеї не цікавився їхніми успіхами та не відвідував батьківські збори (а.с. 16, 17).

Згідно довідки № 296, виданої 12.05.2023 року обласним комунальним некомерційним підприємством «Буковинський центр відновного лікування та комплексної реабілітації дітей» департаменту охорони здоров`я Чернівецької обласної ради, ОСОБА_3 спостерігається дитячим лікарем-неврологом з приводу діагнозу: дитяча абсансна епілепсія; дитина потребує постійного медикаментозного лікування та періодичного моніторингу стану дитини (а.с. 15).

Довідками № 1643/2590, № 154313379, які видані військовою частиною НОМЕР_3 Міністерства оборони України відповідно 17.05.2023 року та 05.06.2023 року, стверджується, що ОСОБА_1 проходить військову службу у вказаній військовій частині з 01.05.2022 року. Такі ж відомості зазначено в копії військового квитка серії НОМЕР_4 ; вона з 01.03.2023 року по 04.03.2023 року, з 07.03.2023 року по 14.03.2023 року, з 27.03.2023 року по 31.03.2023 року, з 01.04.2023 року по 14.04.2023 року, з 18.04.2023 року по 30.04.2023 року та з 01.05.2023 року перебувала в районі виконання бойових завдань для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації (а.с. 38-43).

Згідно з повідомленням Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області №2403/108/56-2021 від 26.02.2021, за результатами звернення ОСОБА_12 від 21.02.2021 року встановлено, що 21.02.2021 року близько 04:25 год. колишній чоловік, прийшовши за місцем проживання ОСОБА_12 , стукав у двері, вину свою визнав та зобов`язувався в майбутньому таких дій не вчиняти; відносно ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП; матеріали справи направлено на розгляд до Коломийського міськрайонного суду (а.с. 37).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтями 316-319, 328 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.657, ч.2 ст.719, ст.ст.202, 205, 207, 208, 209 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню; договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Частинами 9-14 ст.44 Закону України «Про нотаріат» визначено повноваження нотаріуса для встановлення дійсного наміру сторін правочину. У разі наявності сумнівів щодо уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності та правоздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної чи юридичної особи. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Усі наведені вимоги законодавства покликані убезпечити правочин, а отже, і права осіб, яких цей правочин стосується. Крім того, правочин, посвідчуваний нотаріально, має вищий ступінь доказовості волі особи та інших чинників, з якими пов`язує закон набуття, зміну та припинення цивільних прав, оскільки нотаріус, посвідчуючи правочин, має здійснити чимало дій, які спрямовані на доведеність правочину вимогам закону.

Таким чином, дії нотаріуса слугують укріпленню права через встановлення зовнішнього посвідчувального напису, що свідчить про існування права. Підсилення вагомості договору надає його нотаріальне посвідчення, оскільки до цього залучається спеціально визначена державою особа - нотаріус.

Частинами 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові Верховного Суду у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Крім того, як зазначалося вище правочин, посвідчуваний нотаріально, має вищий ступінь доказовості волі особи на його укладення.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 937/5316/20 (провадження № 61-8217св21) вказано, що «тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину».

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України та статей 651 - 653 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тлумачення ст.235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виснував, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог.

Також зазначив про відсутність правових підстав для визнання правочину удаваним, оскільки позивачка в не надала доказів, які б підтверджували вказані обставини. Презумпція правомірності спірного правочину не спростована позивачкою, договір дарування квартири підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачкою не доведено удаваності договору дарування. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Доводи апелянта про те, що в момент укладення договору ОСОБА_1 діяла під впливом помилки, наміру укладати договір дарування не мала, і тому договір не відповідав її внутрішній волі є необґрунтованими.

Встановлено, що ОСОБА_1 підписала договір дарування квартири 22.04.2019 у присутності приватного нотаріуса, яким встановлена її особа, дієздатність, а також перевірено належність їй квартири, без будь-яких зауважень та застережень, надала свою згоду та погодилася з усіма його істотними умовами.

Зі змісту договору дарування квартири вбачається, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема у пункті 11 договору вказано, що вони (сторони) стверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними відповідно до їхньої волі, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення умов договору, його природу та правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи на договорі.

Судом першої інстанції надано належну оцінку обставинам справи і вказано, що договір дарування квартири підписаний сторонами, які досягли згоди з усіма істотними його умовами. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Такі обставини, не вказують на наявність у неї права власності на 1/2 частки вказаного майна, оскільки поділ його між сторонами не здійснювався. Квартира до укладення договору дарування в цілому була зареєстрована за позивачкою.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 травня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин