К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 року місто Київ

справа № 752/10940/19

апеляційне провадження № 22-ц/824/9717/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Чередніченко М.П. від 10 липня 2019 рокуу справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року АТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивувало тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 4 травня 2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 20 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. АТ КБ "Приватбанк" зазначало, що свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі. Натомість відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 17 квітня 2019 року утворилася заборгованість.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 45 527,93 грн, яка складається з: 25 414,77 грн - заборгованість за кредитом; 17 068,97 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 400,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафів: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 2 144,19 грн - штраф (процентна складова).

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 4 травня 2011 року в розмірі 45 527,93 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 921 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що відповідачка не виконала свій обов`язок з повернення кредиту, у зв`язку з чим така заборгованість з урахуванням нарахованих процентів, неустойки та комісії підлягає стягненню у судовому порядку. Визначаючи розмір заборгованості, суд першої інстанції погодився з наданим позивачем розрахунком, який відповідачкою не спростований.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року у задоволенні заяви відповідачки про перегляд заочного рішення відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що згідно з банківською випискою з її карткового рахунку кількість надходжень на рахунок перевищує кількість витрат, що свідчить про переплату нею коштів та відсутність заборгованості за кредитом. Акцентує на тому, що анкета-заява позичальниці не містить будь-яких погоджених сторонами умов щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісій та неустойки. З посиланням на усталену судову практику Верховного Суду зазначає, що Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, доданий до позовної заяви, не є невід`ємною складовою частиною укладеного кредитного договору, а тому не може бути підставою для нарахування процентів чи інших не узгоджених сторонами платежів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

АТ КБ "Приватбанк" у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що, користуючись протягом тривалого часу кредитними коштами та частково сплачуючи відсотки за користування ними, комісії та неустойку, відповідачка тим самим визнала наявність погоджених між сторонами умов щодо нарахування відповідних платежів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 4 травня 2011 року ОСОБА_1 подала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, за змістом якої виявила бажання отримати кредитну картку із встановленням на ній кредитного ліміту в розмірі 1 000 грн.

У подальшому термін дії картки неодноразово продовжувався з видачею позичальниці нової картки та встановленням нового кредитного ліміту. Актуальний кредитний ліміт на момент виникнення спірних правовідносин становив 20 000 грн.

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості, станом на 17 квітня 2019 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість в сумі 45 527 грн 93 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 25 414 грн 77 коп., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 17 068 грн 97 коп., нарахованої комісії в розмірі 400 грн та заборгованості по судовим штрафам в розмірі 2 644 грн 19 коп.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Колегія суддів зауважує, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в цьому випадку - АТ КБ "Приватбанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (частини перша, друга статті 1056-1 ЦК України).

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З матеріалів справи убачається, що у заяві позичальниці від 4 травня 2011 року процентна ставка не зазначена. Так само у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також умови про обов`язок позичальниці сплачувати банку будь-які комісії.

Натомість, пред`являючи позов про стягнення заборгованості в цій справі, банк просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальниця), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і

прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також неустойку та комісію.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, позивач додав до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua.

Водночас матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) і комісії, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Слід зазначити, що справу в подібних правовідносинах та з аналогічними обставинами вже розглядала Велика Палата Верховного Суду (постанова від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що до таких правовідносин не підлягають застосуванню правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ "Приватбанк" з часу виникнення спірних правовідносин (травень 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (травень 2019 року). Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду зауважила, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг та без досягнення у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені, штрафів і комісії, наданий банком витяг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Оскільки надані позивачем Правила надання банківських послуг у Приватбанку мають мінливий характер, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що їх не можна вважати складовою кредитного договору в частині можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальницею, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальниці, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно реалізувати свої права бути проінформованим про умови

кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, оскільки вказаний документ є значним за обсягом і потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні таких договорів АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", в частині обов`язку повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності й уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Водночас Велика Палата Верховного Суду вказала, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, отримання якої відповідачка не заперечувала.

З огляду на викладене апеляційний суд констатує, що вимога банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту (тобто вимога про повернення фактично отриманих позичальником коштів) є обґрунтованою. Натомість вимоги про стягнення заборгованості за відсотками, неустойкою та комісією є такими, що не ґрунтуються на узгоджених сторонами договірних умовах, та задоволенню не підлягають.

Водночас апеляційний суд зауважує, що заборгованість за тілом кредиту у загальному розмірі 25 414,77 грн може бути стягнута лише частково, а не повністю, з таких мотивів.

Так, до апеляційної скарги ОСОБА_1 додала сформовану банком виписку з її рахунку за період з 26 січня 2016 року до 21 вересня 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки розгляд справи в суді першої інстанції відбувся в заочному порядку без участі відповідачки, яка не була повідомлена про розгляд справи належним чином (том 1, а. с. 79), то наявні підстави для висновку, що відповідачка була позбавлена можливості надати наявні у неї докази суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від неї не залежали.

Прийнявши вказані докази до уваги, апеляційний суд тим самим вживає заходів для повного та всебічного розгляду справи, оскільки відхилення поданого стороною доказу лише з підстав порушення стороною стадійності подання такого доказу може призвести до неповного встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. У такій ситуації необхідно враховувати виключне значення таких доказів для правильного вирішення справи.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 758/6777/21.

Згідно з указаною випискою в спірний період банк нарахував позивачці та здійснив списання з її рахунку відсотків за користування кредитом на суму 9 782,40 грн, пені в розмірі 100 грн та комісії в сумі 1 355,07 грн, а всього - 11 237,47 грн.

Як уже зазначалося, згоди щодо наявності у позичальниці обов`язків зі сплати відсотків, неустойки та комісії сторони в кредитному договорі (анкеті-заяві) не досягли. Тому нараховані банком та сплачені позичальницею платежі в рахунок погашення відсотків, неустойки та комісії підлягають зарахуванню в платежі за тілом кредиту.

Подібний за змістом висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 642/548/21, у якій суд касаційної інстанції виснував, що в разі безпідставного нарахування банком платежів, які сторони в договорі не обумовлювали, суд зобов`язаний самостійно (без пред`явлення позичальником окремих позовних вимог) здійснити перерахунок заборгованості, зарахувавши відповідні платежі в тіло кредиту.

Відтак відповідачка має повернути банку фактично отримані кредитні кошти в розмірі 14 177,30 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість у відповідачки взагалі відсутня з огляду на те, що кількість надходжень на рахунок перевищує кількість витрат, що свідчить про переплату нею коштів банку, колегія суддів відхиляє як такі, що суперечить виписці з карткового рахунку відповідачки, яку вона надала суду.

Зокрема, за змістом вказаної виписки в період з 26 січня 2016 року до 21 вересня 2018 року на картковий рахунок ОСОБА_1 надійшло 72 132,55 грн, а витрачено - 75 585,86. Крім того, станом на 26 січня 2016 року у відповідачки вже була наявна заборгованість перед банком у розмірі 18 487,76 грн. Виписка також не містить даних про надходження та витрати за відповідним рахунком в період з 22 вересня 2018 року до моменту звернення банку до суду з цим позовом (травень 2019 року).

Тому аргументи відповідачки про переплату нею коштів на користь банку не знайшли свого підтвердження.

Доводи про те, що банк безпідставно списав кошти з її рахунку з призначенням платежу "покупка товаров" на загальну суму 27 903,16 грн, колегія суддів відхиляє, оскільки невідображення у виписці детальної інформації про характер і вид платежів не свідчить про те, що ці платежі безпідставно ініційовані саме банком, а не позивачкою.

Апеляційний суд також не погоджується з позицією банку про те, що надана відповідачкою банківська виписка підтверджує факт тривалого користування позичальницею банківською карткою та узгодження нею умов про нарахування відсотків, неустойки і комісії, оскільки часткове списання банком коштів на погашення вказаних платежів здійснювалося банком в односторонньому порядку після поповнення відповідачкою карткового рахунку. Будь-якого доручення клієнта банку про перерахування внесених на картковий рахунок коштів саме на погашення відсотків, неустойки чи комісії матеріали справи не містять.

Висновок про те, що договірне списання банком у односторонньому порядку коштів не свідчить про визнання позичальником боргу, міститься й у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2022 року у справі № 263/1976/16.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк", з 45 527,93 грн до 14 177,30 грн.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами частини 10 наведеної статті, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог позовної заяви, а саме 598,20 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 2 881,50 грн. Сума судового збору, яка підлягає стягненню з АТ КБ "Приватбанк" на користь відповідачки, за результатами розгляду справи та розподілу судових витрат пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги, складає 1 984,20 грн.

Відтак суд апеляційної інстанції вважає за можливе провести взаємозалік судових витрат та стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 386 грн (1 984,20 грн - 598,20 грн).

Керуючись статтями 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Заочнерішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 липня 2019 року змінити, виклавши абзац перший, другий та третій в такій редакції:

"Позов акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 4 травня 2011 року в розмірі 14 177 грн 30 коп.

В іншій частині позову відмовити."

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (місто Київ, вулиця Грушевського, 1-Д; ) на користь ОСОБА_1 (фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 1 386 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: