ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1082/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участі секретаря Дідух М.Є.

без сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/13032/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Зінькова Інна Володимирівна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2024 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутнім,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2024 року ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Зінькова І.В., звернулася в суд із заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 безвісно відсутнім з 01.01.2015 року

В обґрунтування заяви посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюб із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було розірвано на підставі рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 15.08.2011 року. Під час шлюбу у колишнього подружжя народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розлучення ОСОБА_2 не спілкувався ані з заявницею, ані з дитиною, зовсім не цікавився життям дитини, не телефонував, не бачився, жодних зустрічей, а тим більше будь-якої фінансової допомоги не надавав. 15.08.2011 Вугледарським міським судом Донецької області було стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх спільної дитини. Після ухвалення рішення про стягнення аліментів заявниця спрямувала його до Бойківського (Тельманівського) районного відділу ДВС ГТУЮ у Донецькій області до виконання, за місцем реєстрації та проживання боржника - АДРЕСА_1 . Але у 2014 році Тельманівський район Донецької області потрапив під тимчасову окупацію і відділ було переміщено до міста Маріуполя Донецької області. Щодо матеріалів виконавчого провадження, то вони не збереглися, тому ОСОБА_1 звернулась до суду про видачу дубліката виконавчого листа про стягнення аліментів. 04.08.2017 року Вугледарський міський суд Донецької області ухвалив видати дублікат виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_2 . Також, після тимчасової окупації у 2014 році жодних відомостей про боржника заявниця не має, їй не відомо чи живий він взагалі.

Визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім необхідно для оформлення пенсії по втраті годувальника та отримання деяких пільг для дітей, що позбавленні батьківського піклування в майбутньому, оскільки донька Елеонора планує надалі після закінчення школи вступати до вузу.

Останні відомості у заявниці про ОСОБА_2 були у 2014 році, проте місяця не може встановити, а отже, вважає, що визнати безвісно відсутнім ОСОБА_2 необхідно саме з 01.01.2015 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2024 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про визнання безвісно відсутнім з 01.01.2015 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Зінькова І.В. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутнім.

В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначила, що 12 травня 2021 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області своєю ухвалою оголосив у розшук боржника ОСОБА_2 та доручив виконання ухвали Маріупольському РВП ГУНП в Донецькій області.

На підставі даної ухвали були внесені дані до офіційної бази МВС України про розшук боржника з 12.05.2021 року як відповідач у справі за позовом про стягнення аліментів. Станом на 06.10.2023 року інформація була чинна, місцезнаходження встановлено не було.

16.10.2024 року ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області із заявою про розшук ОСОБА_2 , на підставі чого було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002464 за ч. 1. ст. 115 КК України.

Перебіг річного строку починається з дня одержання останніх відомостей про відсутнього. Якщо неможливо встановити цей день, початком терміну перебування особи безвісно відсутньою вважається перше число місяця, що йде за тим, в якому було одержано останні відомості. Коли неможливо встановити місяць, в якому було одержано останні відомості про відсутнього, перебіг річного строку починається з 1 січня наступного року.

Суд першої інстанції взяв до уваги лише Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження: 0002464) від 16.10.2024 року, виданий Тернопільським РУП ГУНП в Тернопільській області, але не взяв до уваги також інші надані документи, що підтверджують відсутність будь-яких відомостей про ОСОБА_2

Відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зінькової І.В. до суду апеляційної інстанції не поступав.

09 грудня 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подало заяву про розгляд справи без їх участі за наявними матеріалами у справі.

11 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Зінькова І.В. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі часті та участі заявниці.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було розірвано на підставі рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 15.08.2011 року (а.с. 48-49).

Під час шлюбу у колишнього подружжя народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим повторно 11.03.2020 Вугледарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с. 60).

15.08.2011 Вугледарським міським судом Донецької області ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Тельманово, Тельманівського району Донецької області, аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходів, щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, починаючи з 28.07.2011 і до повноліття дитини (а.с. 58-59).

04.08.2017 Вугледарський міський суд Донецької області ухвалив видати дублікат виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_2 (а.с. 30-31).

Вищевказаний дублікат виконавчого листа був направлений до Центрального відділу ДВС міста Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області на підставі чого 27.11.2019 року було відкрито виконавче провадження (а.с. 32).

10.12.2019 Відділом аналітичного забезпечення Департаментом адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області надана відповідь на запит державного виконавця про відсутність інформації щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у реєстрі територіальної громади міста Маріуполя (а.с. 17).

13.12.2019 ВОД № 1 Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції Головного управління в Донецькій області ДМС України на запит державного виконавця надали відповідь про відсутність у ОСОБА_2 паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

16.03.2020 державним виконавцем було внесено відомості про ОСОБА_2 до Єдиного реєстру боржників, оскільки за період з 01.08.2015 року по 31.12.2019 року заборгованість по аліментах становить 130 993,50 гривень (а.с. 73).

29.03.2021 від Державної прикордонної служби України надійшла відповідь про відсутність даних щодо перетину боржником державного кордону (а.с. 16).

12 травня 2021 ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області оголошено розшук боржника ОСОБА_2 . Виконання ухвали доручено Маріупольському РВП ГУНП в Донецькій області (а.с. 33-34).

На підставі даної ухвали були внесені дані до офіційної бази МВС України про розшук боржника з 12.05.2021 як відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів. Станом на 06.10.2023 року інформація була чинна, місцезнаходження встановлено не було.

16.10.2023 ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області із заявою про розшук ОСОБА_2 , на підставі чого було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002464 за ч. 1. ст. 115 КК України.

Відповідно до довідок від 06.04.2022 № 6117-, № 6117-, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи у м. Тернополі, адреса місця проживання/перебування АДРЕСА_2 (а.с. 61, 75).

Свідок ОСОБА_4 , яка є матір`ю заявниці пояснила в суді першої інстанції, що її донька ОСОБА_1 розлучилась із ОСОБА_2 у 2011 році. З цього часу вона свого зятя не бачила. Де зараз він знаходиться вона не знає. У 2010 році він поїхав в смт. Тельманове Донецької області. У м. Вугледарі він працював на шахті, звільнили його через прогули. По чуткам їй відомо, що ОСОБА_2 можливо працював охоронником у казино в Донецькій області. Це було ще до розлучення із її донькою. Додала, що її зять мав старшого брата, який проживав в смт. Тельманове та мав свою родину. Подальша доля ОСОБА_2 їй невідома.

Відмовляючи у задоволені заяви, суд першої інстанції виходив з того, що наявність наданих заявником доказів, зокрема звернення 16.10.2023 до правоохоронних органів за своїм (заявника у справі) місцем проживання, у сукупності, не достатньо для того, щоб визнати ОСОБА_2 безвісно відсутнім, оскільки належних і допустимих доказів відсутності відомостей про місце перебування ОСОБА_2 протягом одного року за його останнім відомим місцем проживання ( АДРЕСА_1 ), заявник ОСОБА_1 не надала.

При цьому суд зауважує, що сам по собі факт втрати зв`язку з ОСОБА_2 і фактична відсутність відомостей про його місце перебування не є безумовною підставою для визнання особи безвісно відсутньою.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється ЦПК України.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме (частина перша статті 307 ЦПК України).

Суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою (частина перша статті 308 ЦПК України).

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

За положеннями статті 43 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма права передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18). Судова практика є сталою.

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства належить, зокрема, принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статями 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом установлено, що останнім постійним місцем проживання ОСОБА_2 у розумінні частини першої статті 43 ЦК України є: АДРЕСА_1 , і така обставина ніким не заперечується.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про відсутність відомостей про місце перебування ОСОБА_2 протягом одного року саме у місці його постійного проживання і неможливість отримати такі відомості.

Подана заявницею ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 травня 2021 року, якою ОСОБА_2 як боржника оголошено в розшук відповідно до ст. 438 ЦПК України за місцем виконання рішення суду і не містить відомостей з місця постійного проживання ОСОБА_2 , а також про його дійсне перебування.

Тому сам по собі факт оголошення в розшук ОСОБА_2 не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно застосовано норми закону та не взято до уваги всі надані докази, колегія суддів відхиляє, оскільки усім обставинам та доказам судом першої інстанції надано належну оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Зінькова І.В., слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2024 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Зінькова Інна Володимирівна, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 17 грудня 2024 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

М.В. Хома