К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024 року місто Київ

справа № 381/5146/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/12113/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області у складі судді Ковалевської Л. М. від 27 грудня 2023 рокуу справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивував тим, що 20 січня 2022 року ОСОБА_1 уклала з товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» (далі - ТОВ «ФК «Інвеструм») кредитний договір №18646-01/2022, який підписала електронним підписом. За умовами кредитного договору ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 12 000 грн строком на 22 дні та зобов`язалася сплачувати відсотки в розмірі 2,5% щоденно. Однак позичальниця не здійснила жодного платежу на погашення кредиту, в зв`язку з чим у неї, за твердженням позивача, виникла заборгованість у загальному розмірі 30 000 грн.

ТОВ «ФК «ЄАПБ», яке є правонаступником ТОВ «ФК «Інвеструм» на підставі договору факторингу, просило суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №18646-01/2022 у розмірі 30 000 грн, з яких 12 000 грн основної заборгованості та 18 000 грн відсотків.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2023 рокупозов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» суму заборгованості за кредитним договором №18646-01/2022 від 20 січня 2022 року в розмірі 30 000 грн, з яких: 12 000 грн - основна сума боргу; 18 000 грн - сума заборгованості за відсотками, а також судові витрати у розмірі 2 684 грн.

Рішення мотивовано тим, що свої зобов`язання за договором ОСОБА_1 виконувала неналежним чином, порушуючи графік розрахунків, внаслідок чого утворилась заборгованість, що згідно розрахунку позивача становить 30 000 грн. ОСОБА_1 , будучи вільною в укладенні кредитного договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, обізнаною з умовами кредитування, в тому числі з нарахуванням відсотків за користування кредитними коштами, погодилась з такими умовами, підписавши кредитний договір у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 9 квітня 2024 року заяву відповідачка про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Посилається на те, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» не довело факт переходу до нього права вимоги до відповідачки, надавши такі документи лише разом із запереченнями на заяву про перегляд заочного рішення.

Вказує, що позивачем нараховано відсотки за користування кредитом поза межами строку кредитування, який становив лише 22 дні. Зазначає, що одночасне застосування положень статті 1048 та статті 625 ЦК України не допускається, оскільки користування кредитним коштами не може бути одночасно правомірним та неправомірним. Посилається також на те, що протягом дії карантинних обмежень та під час воєнного стану позичальники звільняються від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У червні 2024 року від ТОВ «ФК «ЄАПБ» до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відзив мотивує тим, що місцевий суд обґрунтовано встановив факт наявності між сторонами кредитних правовідносин та факт отримання відповідачем кредитних коштів. Вказує, що зазначений у договорі строк є лише строком, у який позичальник має виконати зобов`язання, а не строком закінчення дії договору. Зазначає, що пунктом 4.3 договору передбачено право кредитора нараховувати відсотки після закінчення строку кредитування. Вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження обставини переходу до позивача права вимоги до відповідачки за кредитним договором.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 20 січня 2022 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 виникли правовідносини у сфері договірних зобов`язань шляхом укладення договору про надання фінансового кредиту №18646-01/2022, відповідно до умов якого відповідачці в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної картки надано кредит в розмірі 12 000 грн строком на 22 дні під 912,5 % річних від суми кредиту (2,50% на добу).

Згідно з пунктом 3.4.2 вказаного договору позичальниця зобов`язалася повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, встановленому договором.

Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів здійснюватимуться згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною договору (пункт 2.1 договору).

Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту до дня повного погашення заборгованості включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом (пунктом 2.5).

У разі, якщо клієнт не повернув кредит у строк, визначений пунктом 1.2. договору та/або у додатках до цього договору, проценти, передбачені пунктом 1.3 договору, продовжують нараховуватися за кожен день користування кредитними коштами, але не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладення договору (пункт 4.3 договору).

Договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» (пункт 6.1 договору).

Відповідно до Заявки від 27 січня 2022 року, ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «ФК «Інвеструм» щодо відстрочення виконання зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту.

Додатковою угодою №3 від 27 січня 2022 року до договору про надання фінансового кредиту №18646-01/2022 від 20 січня 2022 року сторони погодили відстрочити виконання зобов`язання на 7 днів до 2 лютого 2022 року із узгодженням зміненого графіку розрахунків.

31 січня 2023 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (Фактор) та ТОВ «ФК «Інвеструм» (Клієнт) було укладено договір факторингу №31012023, у відповідності до умов якого Клієнт передає (відступає) Фактору за плату, а Фактор приймає належні Клієнту права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами у відповідності до Реєстру боржників, в тому числі і до ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з реєстру боржників від 31 січня 2023 року. Сума заборгованості відповідачки згідно з реєстром, складає 30 000 грн.

Свої зобов`язання за договором ОСОБА_1 не виконувала належним чином, порушуючи графік розрахунків, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого

копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Водночас не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що 20 січня 2022 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 виникли правовідносини у сфері договірних зобов`язань шляхом укладення договору про надання фінансового кредиту №18646-01/2022.

Установивши, що відповідачка отримала кредит у сумі 12 000 грн та свого обов`язку з його повернення не виконала, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості в судовому порядку.

Колегія суддів зауважує, що в апеляційній скарзі відповідачка як факт укладення кредитного договору в електронній формі, так і факт отримання кредитних коштів не заперечує. Крім того, не заперечує відповідачка і ту обставину, що основну суму боргу (12 000 грн) у встановлений договором строк вона не повернула.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність існування у позивача права вимоги до відповідачки за кредитним договором колегія суддів відхиляє з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:1) передання ним своїх прав

іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);2) правонаступництва;3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В обґрунтування заявлених вимог на підтвердження переходу до нього права вимоги за договором №18646-01/2022 від 20 січня 2022 року позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» надало суду: копію договору факторингу №31012023 від 31 січня 2023 року, укладеного між позивачем та ТОВ «ФК «Інвеструм»»; акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу та витяг з реєстру боржників до договору факторингу.

Надані копії договору та акта містять усі необхідні реквізити, зокрема підписи та печатки сторін і в повному обсязі підтверджують факт переходу до позивача права вимоги до ОСОБА_1 за укладеним нею з ТОВ «ФК «Інвеструм» кредитним договором.

Та обставина, що витяг з реєстру боржників не містив підписів та печаток сторін, не має визначального значення, оскільки витяг не є первинним документом, а містить окремі виписки із Реєстру боржників та, по суті, дублює наявну в ньому інформацію.

У подальшому, реагуючи на заперечення відповідачки, позивач надав суду повний Реєстр боржників, підписаний фактором та клієнтом, у якому також підтверджується факт переходу права вимоги до відповідачки за кредитним договором до ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Апеляційний суд бере такі докази до уваги з метою повного та всебічного розгляду справи, оскільки відхилення поданого стороною доказу лише з підстав порушення стороною стадійності подання такого доказу може призвести до неповного встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. У такій ситуації необхідно враховувати виключне значення таких доказів для правильного вирішення справи.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 20 вересня 2023 року у справі № 758/6777/21.

Крім того, оскільки предметом судового розгляду є спір про стягнення із відповідачки на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за кредитним договором, а договір факторингу відповідачкою не оспорювався, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину, а також презумпції обов`язковості виконання договору.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про безпідставність нарахування позивачем відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування, колегія суддів виходить з такого.

У пункті 1.2 кредитного договору зазначено, що кредит надається на 22 дні (та помилково зазначено, що кредит надається до 8 лютого 2022 року). Водночас 22 дні з моменту укладення кредитного договору (20 січня 2022 року) спливають 10 лютого 2022 року, що і є закінченням строку кредитування. У паспорті кредиту (а. с. 8) правильно зазначено, що кредит надається строком на 22 дні до 10 лютого 2022 року.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою

відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Такий висновок сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.

У пункті 4.3 кредитного договору зазначено, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит у строк, визначений пунктом 1.2. договору та/або у додатках до цього договору, проценти, передбачені пунктом 1.3 договору, продовжують нараховуватися за кожен день користування кредитними коштами, але не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладення договору.

Тобто у цьому пункті договору йдеться не про розмежування двох видів відсотків в залежності від підстави користування кредитними коштами та встановлення сторонами у договорі плати за неправомірне користування кредитом, а фактично про поширення встановленої в договорі процентної ставки за правомірне користування коштами на випадки прострочення погашення кредиту та, відповідно, продовження стягнення відсотків, передбачених у пункті 1.3 договору, після спливу строку кредитування.

Водночас, як зазначалося вище, користування коштами не може бути одночасно правомірним і неправомірним, а тому відсотки, передбачені у пункті 1.3 договору та встановлені на підставі статті 1048 ЦК України, не можуть застосовуватися до правовідносин сторін із прострочення погашення кредиту, тобто на випадки неправомірного користування позичальником кредитними коштами.

У такій ситуації права кредитора підлягають захисту за правилами статті 625 ЦК України, вимоги про стягнення відсотків на підставі якої позивач у цій справі не пред`явив.

Визначаючи розмір відсотків, які підлягають стягненню з відповідачки в межах строку кредитування (з 20 січня 2022 року до 10 лютого 2022 року), апеляційний суд виходить із наступного.

У пункті 1.3 кредитного договору сторони погодили, що за користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 2,50% на добу.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до заявки від 27 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «ФК «Інвеструм» щодо відстрочення виконання зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту. Додатковою угодою №3 від 27 січня 2022 року до договору про надання фінансового кредиту №18646-01/2022 від 20 січня 2022 року сторони погодили відстрочити виконання зобов`язання на 7 днів до 02 лютого 2022 року із узгодженням зміненого графіку розрахунків.

У пункті 1 Додаткової угоди № 3 сторони погодили, що будь-які нарахування за кредитом на строк дії відстрочення (27 січня 2022 року - 2 лютого 2022 року) призупиняються.

У пункті 3.3.4 кредитного договору зазначено, що клієнт має право відстрочити виконання зобов`язання на строк 7 днів, сплативши для цього проценти в розмірі 3 % на добу на період відстрочки.

Тобто передумовою відстрочки виконання зобов`язання на 7 днів є фактично сплата позичальником процентів за користування кредитними коштами на цей період. У додатковій угоді № 3 підтверджено, що відповідачка сплатила суму в розмірі 2 520 грн, що відповідає приписам пункту 3.3.4 договору (12 000 грн х 3% х 7 днів).

Відтак ОСОБА_1 вже сплатила позивачу відсотки за користування кредитом за період з 27 січня 2022 року до 2 лютого 2022 року.

Тому з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню лише відсотки, передбачені у пункті 1.3 кредитного договору, за період з 20 січня 2022 року до 26 січня 2022 року та з 3 лютого 2022 року до 10 лютого 2022 року, тобто загалом за 15 днів користування кредитом.

З огляду на викладене апеляційний суд констатує, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №18646-01/2022 від 20 січня 2022 року у розмірі 12 000 грн (тіло кредиту) та відсотки за користування кредитом у сумі 4 500 грн (12 000 грн х 2,5% х 15 днів), а всього - 16 500 грн.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, не врахував факт сплати відповідачкою відсотків за період з 27 січня 2022 року до 2 лютого 2022 року, а також помилково стягнув відсотки за користування кредитом поза межами строку кредитування, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення суми заборгованості за відсотками з 18 000 грн до 4 500 грн, а загальної суми заборгованості за кредитним договором - з 30 000 грн до 16 500 грн.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 мала сплатити 4 026 грн судового збору. Пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 214,30 грн. Однак згідно з матеріалами справи відповідачка при зверненні з апеляційною скаргою сплатила лише 1 342 грн, а сплату решти суми відстрочено їй ухвалою суду до ухвалення рішення по суті спору. Тому саме вказана сума (1342 грн) може бути стягнена на користь відповідачки з позивача. Різниця між сумою судового збору, яка підлягала сплаті відповідачкою в суді апеляційної інстанції (4 026 грн), та сумою, яка могла б їй бути компенсована за наслідками розгляду її апеляційної скарги (2 214,30 грн), підлягає стягненню з відповідачкою в дохід держави, що становить 1 811,70 грн.

За правилами частини 10 наведеної статті, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За рішенням суду першої інстанції з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 684 грн.

Відтак суд апеляційної інстанції вважає за можливе провести взаємозалік судових витрат, змінивши рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, зменшивши суму судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ», з 2 684 грн до 1 342 грн (2 684 грн - 1 342 грн).

Керуючись статтями 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2023 року змінити, зменшивши розмір заборгованості за кредитним договором від 20 січня 2022 року №18646-01/2022, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», а саме:

- заборгованість за відсотками з 18 000 грн до 4 500 грн;

- загальну суму заборгованості за договором з 30 000 грн до 16 500 грн.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2023 рокузмінити в частині розподілу судових витрат, зменшивши суму судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», з 2 684 грн до 1 342 грн.

В іншій частині рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 грудня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави суму судового збору, недоплаченої при поданні апеляційної скарги, в розмірі 1 811,70 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: