Справа № 168/916/23
Провадження № 2/168/10/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2024 року сел. Стара Вижівка

Старовижівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Сухоручко Ю.О.,

за участю секретаря с/з Таксюк О.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ :

Стислий виклад позиції позивача.

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати право власності на частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 24 жовтня 1987 року по березень 2021 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі. За час перебування у шлюбі народилося троє дітей, проживали спільно та вели спільне господарство, несли спільні витрати на життя, тривалий час будували будинок.

У вересні 2023 року відповідач подав до суду позов про виселення її із спільного будинку. Таким чином дізналась, що ОСОБА_2 ще під час шлюбу без відома позивачки здійснив державну реєстрацію спільного будинку та вважає його приватною власністю.

Також зазначає, що до одруження вона мала на власному ощадному рахунку грошові кошти на суму 1178 руб, які витратила на початок будівництва. Так, у 1988 році у них вже стояв дерев`яний зруб, частково вікна та вхідні двері, купили цеглу та інші будівельні матеріали. Крім того 04 жовтня 1994 року вона взяла споживчий кредит в сумі 6 мільйонів карбованців на подальше будівництво. В період 1996 -2000 років сторони продовжували розбудовуватись за ці кредитні кошти.

Таким чином у період перебування у шлюбі, сторони значно збільшили загальну та житлову площу будинку, обладнали літню кузню, провели воду та встановили газове опалення.

Враховуючи викладене, вважає, що будинок є об`єктом спільної сумісної власності і був побудований у період шлюбу, площа будинку в період з 1996 року значно збільшилась, побудовані прибудови до житлового будинку, хліви, тощо , тому просить визнати за нею право власності на частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Рух справи в суді.

Позовна заява надійшла до суду 18.10.2023 року.

19.10.2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

19.12.2023 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті та витребувано спадкову справу.

12.06.2024 року ухвалою суду витребувано для огляду в судовому засіданні цивільну справу за позовом відповідача до позивачки про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом виселення.

02.10.2024 року ухвалою суду відмовлено у клопотанні сторони відповідача про зупинення провадження у справі.

20.11.2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому вважає, що у позові слід відмовити з таких підстав. Спірний житловий будинок побудований батьком відповідача у 1985 році, заздалегідь до укладення шлюбу між сторонами, а тому не є об`єктом спільної сумісної власності.

Крім цього позивачці було відомо про те, що спірний будинок був подарований батьком відповідача своїм дітям: відповідачу та ОСОБА_5 . Також зазначив, що згідно з договором дарування, площа будинку становить 90 кв.м., станом на сьогодні площа будинку становить 115,5 кв.м., тому відповідач не заперечує, що за роки перебування у шлюбі сторони проводили реконструкцію будинку та розбудовували господарські споруди.

Також відповідач заперечує щодо визначеної позивачкою частки житлового будинку (1/2), оскільки вважає, що вона може претендувати на частку від прибудов до будинку. (а.с. 68).

Позиція учасників провадження.

Позивачка та її представниця ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримали з підстав, наведених у ньому, просили позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представниця ОСОБА_3 ,в судовому засіданні позов не визнали з підстав, наведених у відзиві. Водночас відповідач пояснив, що у 1985 році помер його рідний брат перший чоловік позивачки ОСОБА_4 ОСОБА_6 . З 1987 року сторони

(позивачка та відповідач) почали жити разом. Усі заощадження ОСОБА_4 були вкладені у будівництво спірного житлового будинку. Крім того зазначив, що спірний будинок за життя розпочав будувати його рідний брат ОСОБА_7 разом з позивачкою (перший чоловік позивачки).

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, згідно з якою зазначила, що в судові засідання прибути не зможе за станом здоров`я, про що надала відповідні докази. Також зазначила, що дозволу на проживання у її частині будинку сторонам не надавала, у майбутньому буде розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Просила в позові відмовити (а.с. 124)

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що батько відповідача наймав будівельників для будівництва житлового будинку, сам керував процесом будівництва. Ліс (деревину) для будинку заготовив рідний брат відповідача - ОСОБА_7 (перший чоловік позивачки та водночас рідний брат відповідача). Всі навколо говорили, що деревину заготовляє ОСОБА_7 , він особисто бачив ОСОБА_7 у лісі під час заготівля лісу, бачив, що будується «коробка» з цієї деревини. Крім цього батьки ОСОБА_2 казали, що ОСОБА_7 все заготовив. Будували будинок на колгоспному полі, він мав бути тимчасовим, оскільки позивачка та батьки відповідача розповідали, що згодом «коробку» перевезуть до міста.

З батьками відповідача свідок був у хороших стосунках. Також пояснив, що станом на 1982 рік, рік повернення зі служби в армії, коробки ще не було. Орієнтовно через 5-6 років ОСОБА_9 перейшли у зруб, але це ще не був будинок. Після оселення ОСОБА_9 у зрубі, стосунки з батьками відповідача стали неприязними.

Свідок також зазначив, що також допомагав молодій сім`ї безкоштовно.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що була сусідкою сторін до 1988 року, тоді уклала шлюб та переїхала в с. Поліське Ковельського району. На запитання сторін пояснила, що на фото №4 (а.с. 48) зафіксовано подію: весілля ОСОБА_10 , яке відбулось у вересні 1988 року. Позаду наречених зруб будинку ОСОБА_9 без фундаменту. Матір свідка сказала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 «перейшли» жити в цей будинок, однак він в середині не був облаштований, не зроблені внутрішні роботи, лише зруб.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 1987 року по 02 квітня 2021 року (а.с. 11 12).

Згідно з довідкою Старовижівської селищної ради №242/08.02 від 18.09.2023 року вбачається, що згідно з погосподарської книги №9 за 1986 1990 роки зроблений запис про господарство ОСОБА_2 без зазначення особового рахунку, із вказаними членами сім`ї: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 голова смі`ї, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , - жінка, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - дочка, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 син, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 дочка (а.с. 17).

У виписці з погосподарської книги №1 за 2016 2023 роки зазначено, що по особовому рахунку № НОМЕР_1 будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 побудований у 1985 році належить ОСОБА_2 (а.с. 79).

Відповідно до довідки Старовижівської селищної ради №240/08.02 від 18.09.2023 року вбачається, що згідно з погосподарської книги за 1983 1985 роки інформація про господарство ОСОБА_2 відсутня, згідно з погосподарською книгою №9 за 1986 1990 роки зроблений запис про господарство ОСОБА_2 без зазначення особового рахунку, із зазначенням членів сім`ї, інформація про житловий будинок відсутня. У погосподарській книзі №7 за 1991-1995 роки особовий рахунок № НОМЕР_2 , зроблено запис про господарство із зазначенням членів сім`ї та загальну площу будинку без зазначення року побудови. Згідно з погосподарською книгою №7 за 1996-2000 роки, зроблено запис про господарство, відповідача особовий рахунок № НОМЕР_3 та зазначено рік побудови 1985 (а.с. 18).

З копій погосподарських книг № 9 за 1986 1990 роки, №7 за 1991 1995 роки, № 7 за 1996 2000 роки вбачається, що площа будинку в період з 1991 1995 року становила 72 м.кв, з них 38 м. кв. житлова ( а.с.38), з 1996 року площа будинку значно збільшилась, та станом на 1996 2000 роки становила 110 м. кв., з яких житлова 80 м.кв.( а.с.43) (а.с. 31 44).

З досліджених в судовому засіданні довідок та виписок за погосподарських книг судом встановлено, що станом на 1985 рік інформація у Поліській сільській раді (у погосподарських книгах за 1983-1985 роки) про житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня.( а.с18)

Згідно з архівним витягом з протоколу засідання виконкому Поліської сільської Ради народних депутатів Старовижівського району від 28.03.1985 року вбачається, що виконкомом прийнято рішення про надання дозволу ОСОБА_14 для будівництва індивідуального житлового будинку. ( а.с.96)

Копія проекту забудови земельної ділянки індивідуальним житловим будинком від 1985 року, де забудовником вказано ОСОБА_14 батька відповідача. Загальна площа будинку 89,6 м.кв., житлова 54 м.кв. Адреса будинку не зазначена. ( а.с.102-105).

В судовому засіданні судом встановлено та не заперечується сторонами, що у батьків відповідача був житловий будинок в с. Брунетівка, Ковельського району де вони мешкали окремо, а подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мешкали окремо від батьків в окремому недобудованому будинку разом з дітьми, також в с. Брунетівка Ковельського району.

Відповідно до Договору дарування від 22.03.1989 року, батько відповідача ОСОБА_14 подарував відповідачу ОСОБА_2 та 3-ої особі - ОСОБА_5 в рівних частях житловий будинок , загальною площею 90 кв. метрів, який знаходиться в с. Брунетівка Старовижівського району Волинської області. ( а.с. 70,78).

З копії будівельного паспорту на забудову вбачається, що ОСОБА_14 дозволяється побудувати житловий будинок , загальної площе. 89,6кв.м, з яких житлова - ставить 54,0 кв.м. ( а.с.98-99).

Суд не може прийняти доводи сторони відповідача , що спірний будинок це саме той будинок, який подарував йому та його рідній сестрі ОСОБА_5 їх батько - ОСОБА_15 , відповідно до договору дарування від 22.03.1989 р.( а.с.78), оскільки з вищезазначеного договору не вбачається, що подарований будинок знаходиться саме по АДРЕСА_1 . Окрім того, дарувальник подарував у 1989 році будинок площею 90 кв.м, але відповідно до виписок з погосподарських книг за 1991-1995 роки будинок у с. Брунетівка, який зареєстрований за відповідачем має загальну площу 72 кв.м. ( а.с.38), тобто подарований будинок у 1989 році мав значно більшу загальну площу ( 90 кв.м) , ніж зазначену у погосподарських книгах у 1995року (72 кв.м), при тому, що в судовому засіданні сторони та свідки наполягали, що в цей період подружжя постійно добудовували будинок та навпаки збільшували його загальну площу.

З урахуванням вищенаведеного суд вважає, що спірний будинок та будинок, що був подарований батьком відповідача від 22.03.1989 року - це різні будинки, та визнання спірного будинку майном тільки відповідача та його рідної сестри як особистою приватною власністю відповідно до ст. 57 СК України , не має правових підстав.

Також в судовому засіданні встановлено, що право власності на спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 115,5 кв.м, зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 09.11.2020 року на підставі рішення виконавчого комітету місцевої ради депутатів № 99 від 24.09.2020 року, тобто в період шлюбу між сторонами по справі( а.с56) Даних про реєстрацію спірного будинку на підставі договору дарування сторонами спору, суду не надано.

Відповідно до довідки КП «Волиньпроект» Волинської обласної ради від 20.11.2023 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 року не зареєстровано (а.с. 106).

Також в судовому засіданні встановлено та не оспорюється особисто відповідачем та обставина, що позивачка ОСОБА_4 мала на особовому рахунку заощадження в сумі 1178 руб, які використала для будівництва житлового будинку. Копія квитанції наявна в матеріалах справи ( а.с. 22).

Крім того в судовому засіданні дослідженні копія угоди від 04 жовтня 1994 року, укладеної між позивачкою та Волинським відділенням Нацбанку про надання ОСОБА_4 споживчого кредиту в сумі 6 мільйонів карбованців, що підтверджує витрати позивачки на будівництво житлового будинку, під час перебування у шлюбі з відповідачем (а.с. 20 -21).

Також в судовому засіданні дослідженні накладні, квитанції, згідно з якими стверджується факт будівництва, житлового будинку та господарських споруд, оскільки придбавалась цегла відповідно до наданих копій накладних та касових ордерів, наданих позивачкою на підтвердження понесених нею витрат на будівництво та облаштування будинку, підведення до будинку води, газового опалення у 2008 році, експлуатацію газового котла від 05.01.2009 року ( а.с. 23 - 30).

Дослідженні в судовому засіданні фотокартки підтверджують надані в судовому засіданні пояснення свідків, зокрема факт спільного будівництва під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спірного житлового будинку та факт збільшення об`єктів нерухомого майна протягом спільного подружнього життя Заболоцьких.(а.с. 45 - 49).

Згідно з досліджених в судовому засідання технічого паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та витягу № 232220072 від 12.00.2020 року про реєстрацію. права власності вбачається, що 09.11.2020 року за ОСОБА_2 виготовлений технічний паспорт та зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, загальною площею 115.5 кв.м., прибудову, криницю, літню кухню, навіс, гараж, сарай, криницю по АДРЕСА_1 (а.с. 50 - 56).

Отже в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрував право власності на будинок перебуваючи у шлюбі з позивачкою ОСОБА_4 , площа будинку значно більша від площі, зазначеної у погосподарських книгах, починаючи з 1986 1990 роках. Відповідно суд вважає доведений факт виникнення у сторін права спільної сумісної власності на нерухоме майно: житловий будинок та господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 , набуте під час перебування сторін у шлюбі.

Правове обґрунтування позовних вимог.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за статтею 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Таким чином порядок набуття спільного майна та його режим у цій справі визначається нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 не заперечував той факт, що його колишня дружина весь час працювала, отримувала доходи, які витрачалися на сім`ю.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. (Постанова ВС у справі № 595/324/17). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Як вбачається з постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Тобто, придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується.

Суд зазначає, що відповідно до правового висновку, зробленого у постанові Об`єднаної палати ВС від 03.06.2024 по справі № 712/3590/22, надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що презумпція спільності майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 належними та допустимими доказами не спростована, а тому суд вважає доведеним той факт, що ОСОБА_4 мала у власності частину у спільному майні подружжя, а саме, у праві власності на оспорюваний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України вказано, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачка стверджує, що сторонами у шлюбі було набуто житловий будинок за адресою: що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі із ОСОБА_4 .

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.

Беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності і кожного зокрема, суд, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позивачкою доведено той факт, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є майном подружжя, а тому позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з приписами частини 1 пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 2, 3 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до квитанції про сплату судового збору (а.с. 1) вбачається, що позивачкою при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1073, 60 грн., а тому з відповідача на користь позивачки необхнідно стягнути розмір сплаченого судового збору.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з частиною першою статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно із ч.1, 2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Представником позивача додано до матеріалів справи розрахунок використаного часу, квитанцію про оплату ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу в сумі 20 000 грн. та платіжну інструкцію, ордер на надання правової допомоги (а.с. 195 198).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до ч. 5, ч. 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представником відповідача адвокатом Александрук Н.А. частково заперечується сума витрат на правничу допомогу, зазначена представником позивача через її не співмірність з наданням послуг.

Вирішуючи питання про стягнення додаткових витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, зміст заяв та клопотань представника позивача по суті, складність справи, час, затрачений представником позивача в судових засіданнях, їх кількість, витрачений представником позивача час на виконання ним відповідних робіт щодо правової консультації, збирання доказової бази, а також результат розгляду справи, ціну позову, а тому суд виходить з конкретних обставин справи, вважає що визначений розмір оплати є завищеним та не є співмірним обсягу наданих послуг.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг в конкретному регіоні.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Враховуючи викладене, приписи ч.1 ст. 141 ЦПК України, оцінивши усі необхідні аспекти цієї справи: складність та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, значення справи для сторони, з урахуванням критеріїв співмірності необхідних і достатніх витрат суд приходить до висновку, що справедливим та виваженим буде стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі - 15 000 грн. Така сума відповідає принципам розумності та справедливості.

Керуючись 60, 61, 69, 70, 110-112 СК України, 368, 372, 377 ЦК України, ст.ст. 2, 7, 10, 12-13, 228-229, 258-260, 263 -265, 268, 280-284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги представника позивача Овсієнко Оксани Володимирівни в інтересах ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частини житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три гривні 60 коп.) судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення проголошено 19 грудня 2024 року о 10 год. 40 хв.

Позивач: ОСОБА_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: ОСОБА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 ;

Третя особа: ОСОБА_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Представник відповідача: Александрук Наталія Анатоліївна, адреса для листування: АДРЕСА_4 .

Суддя Старовижівського районного суду

Волинської області Ю.О. Сухоручко