Справа № 367/9077/23
Провадження №2/367/2014/2024
19 грудня 2024 року м. Ірпінь
Ірпінський міський суд Київської області
у складі: головуючого - судді Одарюка М.П.,
за участю: секретаря судового засідання Бобриш М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу № 367/9077/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
В листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд поділити майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:
1). Виділити у власність ОСОБА_1 наступне майно:
2) виділити у власність ОСОБА_2 транспортний засіб марки BMW, модель Х6, 2011 року випуску, шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
4). Стягнути з ОСОБА_2 компенсацію різниці розділеного майна в розмірі 620 000,00 грн та судові витрати.
В обґрунтування позову позивач вказує, що 09 листопада 2011 року уклав шлюб з відповідачкою. Від подружнього життя мають двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 13 листопада 2019 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області шлюб розірвано, спір щодо поділу майна подружжя в межах справи № 367/401/19 не вирішувався. За час перебування у шлюбі було придбане наступне майно:
транспортний засіб BMW, модель Х6, 2011 року випуску, шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , вартість якого складає 960 500,00 грн, який знаходиться в користування відповідача. З наведеного вбачається, що позивач має право на майно та грошові кошти, які були набути під час перебування у шлюбі у розмірі 3 350250,00 грн (6700500/100х50). При виділені в натурі вартість майна у праві позивача є нижчою (3040000,00 грн) ніж вартість майна, яким володіє сторона відповідача (3 660 000,00 грн), а тому окрім виділення у власність позивача зазначеного майна останній має право на грошову компенсацію у розмірі 620 000,00 грн.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явилась про дату, час і місце розгляду справу повідомлялась належним чином, відзив на позовну заяву не надавала, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надсилала. Копія ухвали про відкриття провадження по справі, копія позову та долучених до нього документів, направлялися відповідачу за місцем реєстрації, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулися на адресу суду з відміткою « адресат відсутній за вказаною адресою».
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 січня 2023 року у справі №496/4633/18.
Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідачів про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмових відзивів на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини 5статті 279 ЦПК України.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 09 листопада 2011 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області укладено шлюб між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис 1244 та після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_7 (а.с.12).
Від подружнього життя мають двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.9,10).
13 листопада 2019 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області шлюб ОСОБА_1 ба ОСОБА_2 розірвано ( а.с.11).
Спір щодо поділу майна подружжя в межах справи № 367/401/19 не вирішувався.
За час перебування у шлюбі було придбане наступне майно:
Вартість вказаного вище будинку складає 5 400 000,00 грн, що підтверджується копією висновку про ринкову вартість нерухомого майна від 18.10.2023 року складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 (а.с17-23).
Як вказує позивач в позовній заяві, вказаний будинок використовується ним як місце його постійного проживання.
3)транспортний засіб BMW, модель Х6, 2011 року випуску, шасі
НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , вартість якого складає 960 500,00 грн, що підтверджується копією висновку про ринкову вартість нерухомого майна від 18.10.2023 року складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 ( а.с.28-29,34-41).
Доказів протилежного сторонами у справі суду не надано.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункту 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження
№ 14-182цс21)).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).
Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Тлумачення положень ст. 71 СК України дає підстави для висновку про те, що ч. 4 та ч. 5 цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст. 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
У пунктах 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.
Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Однак позивач у позовній заяві не зазначає, істотних обставин, що свідчать про необхідність зменьшення частки співвласника майна - відповідача по справі.
Таким чином, суд доходить висновку, що спірні житлові будинки та автомобіль зареєстровані за ОСОБА_2 , набуті у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому вказане рухоме та нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках, оскільки позивачем не надано доказів того, що відповідачка не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, приховала, знищила чи пошкодила спільне майно, витрачала його на шкоду інтересам сім`ї.
За таких обставин, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню в частині поділу спільного майна подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину спірного будинку, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частину дачного будинку АДРЕСА_2 та припинення права власності за ОСОБА_2 на частину житлового та частину дачного будинків відповідно.
При поділі автомобіля марки BMW, модель Х6, 2011 року випуску, шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 суд враховує, що з моменту його придбання в 2016 році на ім`я ОСОБА_2 і до цього часу автомобіль знаходиться у її володінні та користуванні, тому суд вважає доцільним, як на неподільну річ, визнати право власності на автомобіль за ОСОБА_2 зі стягненням з неї компенсації вартості частини у сумі 480 250,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Так, при зверненні до суду позивачем понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 8 052,00 грн.
Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, витрати позивача з оплати судового збору підлягають відшкодуванню на його користь за рахунок відповідача у розмірі 8 052,00 грн.
Та з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4060,00 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 11, 13, 81, 82, 141, 229, 247 263-265, 268, 273,280-282 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
Виділити у власність ОСОБА_1 наступне майно:
1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
1/2 частину дачного будинку АДРЕСА_2 .
Припинити право власності ОСОБА_2 на:
1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
1/2 частину дачного будинку АДРЕСА_2 .
Визнати за ОСОБА_9 право власності на автомобіль марки BMW, модель Х6, 2011 року випуску, шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 зі стягненням з неї компенсації вартості 1/2 частини у сумі 480 250,00 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 8 052,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 4060,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд Київської області або безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ;
відповідач: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1
Суддя М.П. Одарюк