Справа № 468/2807/23 Провадження № 2/478/72/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 року смт. Казанка

Казанківський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Іщенко Х.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Григоренко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Миколаївського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів (мікрогранту), -

В С Т А Н О В И В:

Миколаївський обласний центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів (мікрогранту). В обгрунтування позовних вимог зазначають, що 10.07.2022 через Єдиний державний вебпортал електронних послуг «Дія» звернувся громадянин ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) із заявою № 033ВGV та бізнес-планом на створення та розвиток власного бізнесу. Відповідно до умов бізнес-плану ОСОБА_1 планував використати кошти гранту на придбання обладнання, закупівлю витратних матеріалів, маркетингу та рекламу з метою відкриття майстерні по ремонту та налагодження комп`ютерів, електронних пристроїв, гаджетів та периферійного устаткування у сумі 54270,00 грн. 18.08.2022 ФОП ОСОБА_1 надав до АТ «Державний ощадний банк України» (Філія - Казанківського обласного управління АТ «Ощадбанк») заяву про приєднання до Договору про надання мікрогранту, якою приєднався до умов Договору про надання мікрогранту, оприлюдненого на офіційному сайті ДЦЗ в мережі інтернет, вільний доступ до якого здійснювався за адресою: www.dcz.gov.ua (в редакції, що діяла в період виникнення спірних правовідносин). Укладання договору внаслідок приєднання отримувача - ФОП ОСОБА_1 до його умов передбачало надання мікрогранту у розмірі 54270,00 грн. 30.09.2022 року сума мікрогранту була зарахована на рахунок ФОП ОСОБА_1 . У період з 17.03.2023 року по 18.09.2023 року ОСОБА_1 не виконав обов`язкової умови договору мікрогранту, тобто не створив робочих місць протягом шести місяців з дня зарахування уповноваженим банком коштів на рахунок, та не працевлаштував на них осіб на строк не менш як на 24 місяці. За весь період часу ФОП ОСОБА_1 було сплоченолише єдиний податок у сумі 1560 грн.

У зв`язку з наведеним просить стягнути із ОСОБА_1 кошти у сумі 22907 грн. (різниця між сумою отриманого та повернутого мікрогранту з урахуванням фактично сплаченими податками та зборами, єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) та понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 25.01.2024 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу було запропоновано надати відзив на позовну заяву.

У відведений в ухвалі час, від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзиву чи письмових заперечень від відповідача до суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процессу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки представник позивача та відповідач не з`явилися до зали судового засідання.

Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та доведених обставин, приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що 10.07.2022 через Єдиний державний вебпортал електронних послуг «Дія» ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся із заявою № 033ВGV та бізнес-планом на створення та розвиток власного бізнесу.

Відповідно до Наказу Мінекономіки Державного центру зайнятості № 84 від 05.08.2022 року «Про надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу» було вирішено надати мікрогранти на створення або розвиток власного бізнесу деяким громадянам (заявникам, згідно додатку № 2 До Наказу), зокрема заявнику за реєстровим № 033ВGV в сумі 54270 грн.

Судом встановлено також, що ОСОБА_1 взято на облік як фізичну особу-підприємця 15 серпня 2022 року, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зроблено відповідний запис № 000003674.

18 серпня 2022 року ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем з метою ведення ним підприємницької діяльності, подана заява про приєднання до Договору про надання мікрогранту.

Разом з цим, наданням цієї заяви фізична особа-підприємець ОСОБА_1 приєднався до умов Договору про надання мікрогранту, який оприлюднено на офіційному сайті ДЦЗ в мережі Інтернет, вільний доступ до якого здійснюється за адресою:www.dcz.gov.ua. Укладання договору внаслідок приєднання отримувача до його умов передбачає надання мікрогранту у розмірі 54270 грн.

Із змісту договору про надання мікрогранту вбачається, що цей договір укладається між Державним центром зайнятості та суб`єктом господарювання. Зокрема зазначено, що цей договір укладається виключно суб`єктом господарювання щодо якого ДЦЗ прийняв рішення про надання мікрогранту та який відповідно може набути прав та обов`язків отримувача, передбачених цим договором. Договір укладається шляхом приєднання отримувачем до його умов шляхом подання до Уповноваженого банку належним чином заповненої та підписаної отримувачем заяви про приєднання, яка оформляється у письмовій формі.

Відповідно до копії листа Філії Миколаївського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» за № 42 від 21.04.2023 року, фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на виконання умов договору мікрогранту 30 вересня 2022 року було зараховано на рахунок отримувача 54270 грн. згідно Постанови КМУ №738 від 21.06.2022.

01 листопада 2022 року було здійснено перерахування коштів, згідно бізнес-плану, в сумі 24467,00 грн., призначення платежу, - «За обладнання», згідно рахунку № 29684 від 28.10.2022 року.

23 березня 2023 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зроблено відповідний запис № 001003674.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

За змістом частини першої статті 19 Цивільного процесуальногокодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З урахуванням наведеного можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

Судовий захист є одним з найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Відповідно до статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом з тим, відповідно до частин першої та другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Статтею 20 ГПК України встановлені особливості предметної та суб`ктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Відповідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає міжсуб`єктом господарюваннята іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передатимайно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново - господарські зобов`язання та організаційно - господарські зобов`язання.

Майново - господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 1, 7 статті 179 ГК України).

Згідно з ч. 9 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до статті 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

З аналізу вказаних норм прав убачається, що припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, якщо спірні правовідносини виникли саме щодо виконання договору, укладеного між суб`єктами господарської діяльності, оскільки стороною правочину виступала фізична особа - підприємець і припинення надалі підприємницької діяльності не змінює правовий статус особи у зобов`язанні.

Вказані правові висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду, яка неодноразово висловлювала позицію щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні умов укладеного між ними господарського договору (постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18, від 05 червня 2019 року у справі № 904/1083/18, від 09 жовтня 2019 року у справі № 127/23144/18, від 26 червня 2019 року у справі № 760/13915/18).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч.1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

З огляду на викладене, оскільки стороною у договорі про надання мікрогранту є фізична особа-підприємець, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, відносяться до господарської юрисдикції, справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, вирішення вищевказаного спору належить до юрисдикції господарського суду, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 19, 255, 259 - 261, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у цивільній справі за позовом Миколаївського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів (мікрогранту), - закрити.

Роз`яснити позивачу його право на звернення до суду з позовом в порядку господарського судочинства.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Казанківський районний суд Миколаївської області.

Повний текст ухвали складено 25 квітня 2024 року.

Суддя: Іщенко Х.В.