г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 197/361/21
Номер провадження 2/213/1642/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2024 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Мазуренка В.В.,

за участі секретаря судового засідання: Гусарової О.С.,

за відсутності сторін,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача посилаючись на те, що 14.12.2020 він сплатив відповідачу 32 000 грн як аванс за виготовлення останнім шафи у вітальню, про що відповідачем складена розписка. Строк виготовлення шафи складав 20 днів з моменту отримання авансу. Відповідач вчасно замовлення не виконав, через деякий час перестав відповідати на телефонні дзвінки, в подальшому зв`язок з ним був відсутній. За заявою позивача було відкрито кримінальне провадження з приводу шахрайських дій відповідача, яке постановою від 23.02.2021 закрито. Позивач вважає, що отримані відповідачем кошти є безпідставно набуті. Позивачем були нараховані відсотки за користування чужими коштами в розмірі 568,98 грн. Також вказує, що неправомірними діями відповідача йому завдана моральна шкода, він перебуває у пригніченому емоційному стані та змушений витрачати додатковий час та ресурси на відновлення справедливості. Просить стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти в розмірі 32 000 грн, відсотки в розмірі 568,98 грн та моральну шкоду в розмірі 8000 грн.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені своєчасно і належним чином, відповідач шляхом оголошення на сайті судової влади України.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач про причини неявки не повідомив, правом подання відзиву на позов не скористався, будь-яких заяв, клопотань від нього не надходило.

За таких обставин, зі згоди позивача, суд постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

15 квітня 2021 року позов надійшов до Широківського районного суду Дніпропетровської області. 21 квітня 2021 року позов залишено без руху.

Ухвалою вказаного суду від 10 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

На підставі розпорядження №803 від 29.07.2024 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2024, дана справа передана у провадження судді Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Мазуренка В.В. Ухвалою суду від 12 серпня 2024 року справу прийнято до провадження судді та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

14 грудня 2020 року ОСОБА_2 власноруч написав розписку, в якій зазначив, що він взяв у ОСОБА_3 аванс на виготовлення меблів (шафи у вітальню) в розмірі 32 000 грн. Загальна вартість виробу складає 43 500 грн. Залишок по розрахунку після виконання мотнажних робіт. Строки виготовлення 20 днів з моменту отримання авансу.

16.02.2021 до чергової частини ВП №2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області надійшло звернення ОСОБА_1 про те, що він замовив у ОСОБА_2 меблі та 14.12.2020 передав йому грошові кошти, проте товар не отримав, гроші повернуто не було.

Постановою Т.в.о. начальника сектору дізнання ВП №2 Бучанського РУП ГУНП в Київській області від 23.02.2021 кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000069 від 17.02.2021 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України закрито у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюються ЦК України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд виходить з вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбаченостаттею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 2 ст. 1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

За змістом ст.1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 24 березня 2021 року у справі № 369/8126/17 (провадження № 61-5137св19.

При викладені обставин справи ОСОБА_1 зазначає, що він сплатив відповідачу 32 000 грн як аванс за виготовлення останнім меблів.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків є правочином.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч.1 ст. 205 ЦК України).

Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Виходячи із викладених обставин справи та наданих позивачем доказів, судом встановлено, що між сторонами фактично склались правовідносини з договору підряду, за яким одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК України). Вказані правовідносини оформлені розпискою відповідача ОСОБА_2 , в якій зазначено: вид роботи виготовлення меблів, ціна роботи 43 500 грн, строк її виконання 20 днів з моменту отримання авансу.

Статтею 854 ЦК України передбачена можливість виплати авансу за виконання обумовлених робіт.

Однак, обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилається на норми ст.1212 Цивільного кодексу України, щодо безпідставного набуття грошових коштів відповідачем за рахунок позивача, а щодо вимог стягнення процентів - на положення ст.1048 ЦК України, якою врегульовано нарахування процентів за договором позики.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі невиконання договірних правовідносин однією із сторін, інша сторона має право вимагати відновлення свого порушеного майнового права та інтересу зокрема і шляхом звернення з позовом про стягнення сплаченого авансу.

Однак, в своєму позові позивач не наводить обставин щодо відсутності договірних зобов`язань між сторонами та факту безпідставності отримання відповідачем грошових коштів, що є предметом доказування у розумінні положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до приписів ч.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права , свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначени законом або договором.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

Враховуючи викладене вище, суд приходить до переконання, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним відповідно до викладених обставин справи, тому в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів та процентів за користування чужими коштами позивачу слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача завданої моральної шкоди суд зазначає таке.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі № 216/3521/16-ц.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди суд враховує характер неправомірних дій відповідача та його наслідки, ступінь вини відповідача, тривалість душевних страждань позивача, характер немайнових втрат останнього.

Враховуючи дотримання засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 5000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням, переживанням, що він зазнавав у зв`язку з не виготовленням відповідачем шафи, встановлення якої було заплановано у вітальню позивача, неповернення отриманого авансу за виготовлення меблів, необхідність витрачати додатковий час та зусилля для відновлення справедливості.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч.1 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши наявні у справі докази, провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.

Виходячи з того, що вимоги позивача підлягають частковому задоволеню, з урахуванням приписів частини першої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 109,46 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 20, 23, 202, 526, 1167, 1212 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76 - 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274, 280-282, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В задоволені решти позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 109 (сто дев`ять) гривень 46 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 .

Дата складення повного тексту судового рішення 11 грудня 2024 року.

Суддя В.В. Мазуренко