ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Мицик Ю.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

04.10.2024 ОСОБА_1 (далі- позивач) в особі представника ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення аліментів.

Позов обґрунтований такими обставинами.

З 24.07.2010 по 23.11.2023 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу між сторонами, дитина залишилася проживати з матір`ю. Представник позивача вказує, що на момент пред`явлення позову до суду між сторонами не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дитини. Просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 6 000,00 грн, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття, посилаючись на те, що аліменти в заявленому розмірі необхідні для належного забезпечення та розвитку дитини, а відповідач має можливість надавати кошти в такому розмірі, оскільки інших осіб на утриманні він не має, працездатний та має у власності нерухоме майно. Також позивач просить відшкодувати їй судові витрати.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 17.10.2024 відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено в спрощеному без повідомлення (виклику) сторін.

Разом з цим, учасникам справи було направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, а відповідачу направлено додатково копію позовної заяви з додатками та встановлено для учасників строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

25.11.2024 від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній заперечує проти доводів, викладених у позові. Вказує, що ніколи не ухилявся від утримання дитини, щомісячно перераховував на картковий рахунок позивача аліменти. Просив врахувати розмір його доходу, те, що він має допомагати батьку пенсіонеру та визначити розмір аліментів в частці від його заробітку. Також відповідач просив відмовити позивачу у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, посилаючись на неспівмірність заявлених витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Частиною 8 ст. 178 ЦПК України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 229 (а. с. №10).

Сторони проживають окремо, дитина проживає разом з матір`ю, що не заперечувалося відповідачем.

Відповідач працює в ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Система» з 02.06.2023, займає посаду Інструктор тиру, його дохід за період з 01.11.22023 по 31.10.2024 склав 100989,59 грн. (а.с. № 37).

Відповідно до ч. 2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Вирішуючи вимоги позову суд керується наступним.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно із ч. 1 ст. 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Під час розгляду спору відповідачем не спростовано, що домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між ними не досягнуто. Пред`явлення позивачем позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості і щодо способів виконання кожним із них обов`язку утримувати сина.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи уваги те, що дитина сторін проживає разом з позивачем, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення аліментів, у зв`язку з чим вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини.

Разом з тим, визначаючи розмір аліментів, суд виходить з наступного.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини покладається на обох батьків, а не на будь-кого одного з них.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї.

Отже, матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача незалежно від характеру доходу платника та способу його одержання.

Звертаючись до суду, позивач просить стягнути на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 6000,00 грн, обґрунтовуючи вимогу тим, що її щомісячні витрати для забезпечення потреб дитини у харчуванні, в одязі, в учнівському приладді, в побутових товарах та послугах, а також забезпечення проведення відпочинку та дозвілля становлять близько 12000,00 грн, відповідач у справі є працездатним і може сплачувати визначену нею суму грошових коштів.

Відповідач заперечуючи проти позову, просить стягнути аліменти на утримання сина в частці від його доходу.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, працевлаштований, отримує стабільний дохід, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що він спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

Сам по собі невеликий розмір офіційного доходу відповідача не звільняє його як батька від виконання свого обов`язку щодо утримання дитини і не свідчить про об`єктивну відсутність можливості виконання батьком свого обов`язку утримувати власного сина на рівні, достатньому для забезпечення його належного життя та розвитку.

В матеріалах справи відсутні докази про незадовільний стан здоров`я відповідача та наявність на утриманні інших осіб.

При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, а також загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів.

Відтак, ураховуючи вік дитини та її потреби в існуванні (їжа, одяг, комфорт, користування комунальними, медичними, освітніми послугами) та потреби в реалізації соціального та духовного розвитку, суд вважає за необхідне на підставі ст. 184 СК України визначити аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00 грн, щомісяця, починаючи стягнення з 04.10.2024 та до повноліття дитини.

Вказаний розмір аліментів з врахуванням рівного обов`язку обох батьків на утримання та виховання дитини буде відповідати інтересам та потребам дитини, тому визнається судом достатнім та таким, що відповідатиме принципу розумності та виваженості, та є співмірним із доходами відповідача та витратам, які мають нести обоє батьків на утримання дитини.

Враховуючи всі вищенаведені обставини, які мають істотне значення, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Позивач просила стягнути з відповідача витрати понесені нею на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, представником позивача надано: Договір про надання правової допомоги № 27/09/2024 від 27.09.2024, укладений між ОСОБА_1 та АО «Левіафан», додаткову угоду до вказаного договору від 27.09.2024, в якій визначено розмір гонорару за складання та подання до суду позовної заяви - 10000,000 грн., рахунок-фактуру № 27/09/2024 від 27.09.2024 та платіжну інструкція №643775007 від 27.09.2024.

Отже, адвокатом Мілетич О.О. надано суду докази щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

Отже, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, що вказана категорія справ не є складною та існує чисельна усталена судова практика щодо розгляду вказаної категорії справ, виходячи з обсягу фактично наданих послуг (складання позовної заяви), з огляду на розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи, враховуючи заперечення відповідача, суд дійшов висновку, що сума витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню до 3000,00 грн., оскільки заявлена стороною позивача сума 10000,00 грн не відповідає критеріям розумності їхнього розміру, не співмірна із виконаною роботою адвоката, а її відшкодування в заявленому розмірі матиме надмірний тягар для відповідача.

На підставі положень статті 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 430 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі у розмірі 4000 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.10.2024, й до повноліття дитини.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п.: НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 17.12.2024.

СУДДЯ: Ю.С.МИЦИК