П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2024 року м. Київ

Справа №756/14643/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/10916/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Луценка О.М. 13 березня 2024 року в м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах ОСОБА_3 , Департаменту з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Міністерство юстиції України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко Уляна Євгеніївна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В

Позивач в листопаді 2019 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , законними представниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як у добросовісних набувачів квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у власність позивача.

Поновити становище, яке існувало до порушення шляхом:

- зобов`язання державної реєстраційної служби Міністерства юстиції України скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 на ОСОБА_3 ;

- зобов`язання державної реєстраційної служби Міністерства юстиції України здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на власника ОСОБА_4 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач набула право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. Належна їй на праві власності квартира 26 січня 2015 року незаконно вибула з її володіння як власника, без її його згоди в результаті шахрайських дій, вчинених відносно квартири як її майна ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

За даним фактом СВ Оболонського РУ УМВС України було порушене кримінальне провадження за №0008011 від 20 серпня 2015 року, в рамках якого позивач 24 серпня 2015 року визнана потерпілою особою, ОСОБА_5 було вручено повідомлення про підозру за ч.4 ст.190 КК України, а обвинувальний акт відносно нього 29 червня 2016 року направлений до суду для розгляду по суті. В процесі досудового розслідування позивачу стало відомо, що шахрайське заволодіння належною їй квартирою відбулося 26 січня 2015 року в результаті укладення ОСОБА_5 договору купівлі-продажу даної квартири по довіреності від 25 грудня 2014 року, якої вона йому не видавала. Під час досудового розслідування була проведена судово-почеркознавча експертиза згідно висновку судового експерта було встановлено, що довіреність від 25 грудня 2014 року містить ознаки підробки, а позивач, дану довіреність не видавала ОСОБА_5 та не підписувала.

Також вказувала на те, що наміру продажу квартири не мала, квартира є єдиним житлом для її малолітніх дітей, іншої власності не має, а група шахраїв, куди входив ОСОБА_5 продала належну їй квартиру без її згоди, відома та волевиявлення.

Зазначала, що спірне житлове приміщення вибуло з власності позивача поза межами її волі, внаслідок вчинення неправомірних реєстраційних дій, а в подальшому за договором дарування від 06 лютого 2016 року майно перейшло до останнього набувача ОСОБА_3 , тому на переконання позивача, її право як законного володільця підлягає захисту шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння та відновлення становища, яке існувало /т.1 а.с.2-6/.

В останній заяві від 10 вересня 2020 року позивач вказала, що підтримує всі раніше заявлені позовні вимоги, проте вважає за необхідне їх доповнити:

визнати недійсною довіреність від 25 грудня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. за реєстровим номером №944 від імені ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У.Є., за реєстровим номером № 20;

витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , законними представниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як у добросовісних набувачів квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у власність позивача.

Поновити становище, яке існувало до порушення шляхом:

зобов`язати Департамент з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію власності на квартиру АДРЕСА_2 на ОСОБА_3 ;

зобов`язати Департамент з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації здійснити державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію власності на квартиру АДРЕСА_2 на власника ОСОБА_4 /т.1 а.с.245 - т.2 а.с. 1/.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах ОСОБА_3 , Департаменту з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Міністерство юстиції України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко Уляна Євгеніївна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Витребувано від ОСОБА_7 , інтереси якого представляють ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 нерухоме майно - квартиру, загальною площею 136,8 кв.м., житловою площею 68,5 кв. м., що складається з трьох житлових кімнат, за адресою:АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Рішення суду мотивовано тим, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає до задоволення, оскільки майно вибуло з власності позивача поза її волею.

Не погодились із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах ОСОБА_3 , їх представником подано апеляційну скаргу, в якій вказується на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухвалення його за неповно встановлених обставин.

Зокрема сторона відповідача вважає, що позивач жодним доказом не підтвердила факт того, що ОСОБА_8 на момент укладення договору дарування спірної квартири володіла інформацією про неправомірне вибуття зазначеної квартири із власності позивача. Відповідно в розумінні ст. 330 ЦК України ОСОБА_3 є добросовісним набувачем. При цьому зазначає, що відповідач є малолітньою особою, а оскаржуване рішення прийняте за відсутністю органів опіки та піклування, на підставі їх заяви, але судом не було вжито жодних заходів щодо забезпечення їх участі.

Представник також вказує на те, що судом першої інстанції в порушення ч. 1 ст. 254 ЦПК України безпідставно було поновлено провадження у справі № 756/14643/19, оскільки саме в рамках розгляду кримінальної справи №756/8298/16-к має бути встановлено факт підробки чи не підробки довіреності від 25 грудня 2014 року, яка є єдиним доказом правомірності чи не правомірності вибуття майна з володінні позивача.

Також судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення не надано жодної оцінки аргументам представника відповідача, стосовно ймовірного подвійного збагачення позивача шляхом повернення у своє володінні спірної квартири та отримання грошової компенсації вартості цієї квартири в рамках кримінального провадження.

Представник відповідача також вказує на те, що висновок експерта від 26 листопада 2015 року №18/тдд не може бути прийнятий, як письмовий доказ, оскільки він не відповідає вимогам встановленим ст.ст. 76 - 83 ЦПК України.

Представник відповідача також зазначає, що позивачем було порушено строки позовної давності на звернення до суду, оскільки кінцевий строк для звернення із віндикаційним позовом про витребування майна сплив 21 серпня 2018 року, однак судом першої інстанції безпідставно не враховано позицію представника відповідача з приводу застосування строків позовної давності.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_4 вказує на те, що твердження відповідача про недоведеність відсутності волі власника на відчуження майна є безпідставними та необґрунтованими. Також вказує на те, що доводи апеляційної скарги з приводу порушення прав дитини ОСОБА_3 , є надуманими, оскільки служба у справах дітей була залучена до участі у справі, але подавала заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Представник позивача також зазначає, що норми діючого законодавства, а також сталі правові висновки Верховного Суду встановлюють, що висновок експерта у кримінальній справі, є допустимим та достовірним доказом. Суд першої інстанції дав відповідну оцінку даному доказу з урахуванням того, що позивач є потерпілою особою у кримінальному провадженні та отримала копії письмових доказів з матеріалів кримінального провадження.

Твердження апелянта про ймовірне подвійне збагачення позивача є безпідставним припущенням, що не може братися судом до уваги.

Позивач також зазначає, що позов нею було подано в межах строку позовної давності, оскільки саме з липня 2017 року їй стало відомо про порушення. Таким чином, судом першої інстанції надана вірна правова оцінка початку перебігу строків позовної давності , які не є пропущеними.

Отже, доводи наведені в апеляційній скарзі є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства, правовим висновкам Верховного Суду, як і фактичним обставинам справи. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Також відзив на апеляційну скаргу подав представник Департаменту з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, в якому він вказує на те, що Департамент не є єдиним органом, що здійснює реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Зазначає, що судова практика у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно визначила, що належним відповідачем у справах щодо нерухомого майна має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано та оспорюється позивачем. Таким чином, належним відповідачем у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння має бути саме особа, за якою зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна. Відповідно до Інформації з Державного реєстру прав, на сьогодні, право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 . Для проведення державної реєстрації було подано рішення суду від 13 березня 2024 року у справі №756/14643/19, договір купівлі-продажу №3839 від 06 червня 2012 року. Представник просить врахувати вказані пояснення при ухваленні рішення у справі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та її представник - адвокат Князівська Н.А. заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Представники відповідача - адвокат Василевська О.В. в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду повідомлена належним чином, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.

В день судового засідання від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про відкладення розгляду справу, в якому вказується на воєнний стан, який діє в країні, часті обстріли по м. Київ, на повітряну тривогу, яка мала місце о 06.55 годин цього дня та на власне захворювання.

Колегія суддів оцінивши наведені представником відповідача доводи, прийшла до висновку про відсутність можливості визнання вказаних причин поважними, оскільки наявність воєнного стану в країні не є перешкодою для здійснення правосуддя, повітряна тривога мала місце в першій половині дня, до початку робочого дня і тривала 32 хвилини, а судове засідання було призначену на другу половину дня, тобто вказана обставина не є перешкодою для прибуття в судове засідання, посилання за захворювання документально не підтверджено.

Представник Департаменту з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації після оголошення перерви також в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Інші учасник справи, в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Тому керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала що неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

В судовому засіданні апеляційним судом були розглянуті клопотання сторони відповідача.

Так стороною відповідача було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду кримінальної справи № 756/8298/16 по обвинуваченню ОСОБА_5 . Ухвалою апеляційного суду, занесеною до протоколу судового засідання від 29 серпня 2024 року, клопотання залишено без задоволення, так як розгляд справи був здійснений судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції здійснює перевірку прийнятого судового рішення, і суд не вбачає обставин, які свідчили б про неможливість розгляду даної цивільної справи до розгляду кримінальної справи /т.3 а.с.124-128,165-166/.

Клопотання відповідача про витребовування матеріалів кримінального провадження №756/8298/16, ухвалою апеляційного суду, занесеною до протоколу судового засідання від 29 серпня 2024 року, задоволено частково та витребувано належним чином засвідчену копію висновку експертизи, що була проведена в ході кримінального провадження, та дані щодо наявності або відсутності на розгляді в межах кримінальної справи цивільного позову ОСОБА_4 . Вказана ухвала суду була виконана Печерським районним судом м. Києва. Апеляційний суд не вважав за доцільне витребувати всі матеріали справи, оскільки вказана справа перебуває на розгляді суду /т.3 а.с.120-123,165-166/.

Клопотання відповідача про витребування з Київського державного нотаріального архіву примірника довіреності нотаріуса від 25 грудня 2014 року розглянуто в судовому засіданні 16 грудня 2024 року та залишено без задоволення з огляду на те, що таке клопотання не було заявлено в суді першої інстанції, а отже порушений порядок звернення з таким клопотанням.

Клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи, розглянуто в судовому засіданні 16 грудня 2024 року та залишено без задоволення з огляду на таке /т.3 а.с.135-138/.

З матеріалів справи вбачається, що липні 2020 року стороною відповідача було заявлено клопотання про витребування доказів, а саме оригіналу довіреності від 25 рудня 2014 року вчиненої від імені ОСОБА_4 та клопотання про проведення судової експертизи на вирішення якої поставлено питання: чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? /т.1 а.с.199-202/. Ухвалою суду першої інстанції занесеною до протоколу судового засідання від 03 березня 2021 року відмовлено в задоволені клопотання про витребування доказів /т.2 а.с.91-93/. Ухвалою суду першої інстанції занесеною до протоколу судового засідання від 28 лютого 2024 року відмовлено в задоволені клопотання про призначення у справі судової експертизи /т.3 а.с.9-14/.

У заявленому клопотанні стороною відповідача не вказується в чому полягає неправильність висновків суду першої інстанції та в чому вбачається необгрунтованість висновків проведеної експертизи.

Відповідно до пункту 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, та пункту 1. 1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених цим же наказом Міністерства юстиції України, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Об'єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Зі змісту Висновку експерта №18/тдд від 26 листопада 2015 року вбачається, що на дослідження було надано оригінал довіреності та копія її долучена до вказаного висновку, а саме довіреність від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 від 25 грудня 2014 року з серійним номером НАЕ 289983. Єдиним доводом відповідача щодо цієї експертизи є зазначення в одному з абзаців її тексту дати «25 грудня 2004 року», проте з урахуванням правильного зазначення дати скрізь по тексту, а також наявних фрагментів зображення із визначеною датою видачі довіреності 25 грудня 2014 року, визначення її серійного номеру, вказане не є достатньою підставою для сумніву у правильності висновку судової експертизи. Таким чином вказаний висновок експертизи проведений в порядку встановленому законом, відповідачем висновки експерта та висновки суду не спростовуються, а тому відсутні підстави для призначення судової експертизи на стадії розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

На підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2012 року ОСОБА_4 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано КП «Київське міське буро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 12 червня 2012 року /т.1 а.с.13-15, т.2 а.с.179-182/.

25 грудня 2014 року від імені ОСОБА_4 була видана довіреність, згідно з п. 4 якої вона уповноважила ОСОБА_5 підписувати від її імені договори: попередні, купівлі-продажу, міни, довічного утримання (догляду), найму (оренди), позички, позики, страхування, управління майном, кредиту, фінансової допомоги, іпотеки, їх припинення, задоволення, заміну сторін, майна, (без права дарування) тощо (майно - квартира АДРЕСА_2 ) за ціну і на умовах на його розсуд та отримувати належній їй грошові кошти від вищезазначених договорів. Довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстрована в реєстрі за № 944. Також дані були внесені до Єдиного державного реєстру довіреностей /т.1 а.с.16-17, 233-234, т.2 а.с.2-3,202-204,208/.

26 січня 2015 року приватним нотаріусом КМНО Ткаченко У.Є. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені дані про право власності ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2012 року /т.2 а.с.205-207/.

26 січня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_5 діючи на підставі довіреності від 25 грудня 2014 року від імені ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_6 прийняв у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 3233627 (три мільйони двісті двадцять три тисячі шістсот двадцять сім) гривень. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У.Є., за реєстровим номером № 20 /т.1 а.с.235-236, т.2 а.с.4-5,190-194/.

31 липня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_8 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 4459184 (чотири мільйони чотириста п`ятдесят дев`ять тисяч сто вісімдесят чотири) гривні. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісімовим К.С., за реєстровим номером №535 /т.2 а.с.183-189/.

Згідно з договором дарування квартири від 06 лютого 2016 року ОСОБА_8 передала у власність ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого діяли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У п. 1.3 цього договору вказаного, що квартира, яка є предметом договору належить дарувальнику ОСОБА_8 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 31 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Анісімовим К.С. за реєстровим номером №535, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 липня 2015 року, витяг №41584993. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ясвеновою Є.В. /т.1 а.с.28-29/.

Постановою Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві від 24 серпня 2015 року ОСОБА_4 визнано потерпілою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0008011 від 20 серпня 2015 року /т.1 а.с.11,68/.

Постановою Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві від 21 серпня 2015 року ОСОБА_4 визнано цивільним позивачем у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008011 від 20 серпня 2015 року /т.1 а.с.12,69 т.2 а.с.224/. Матеріали справи містять копію цивільного позову в порядку ст.128 КПК України поданого ОСОБА_4 , в якому міститься вимога про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 6913512,5 грн /т.1 а.с.123-124, т.2 а.с.225-226/. Проте за даними Печерського районного суду м. Києва, наданими на запит апеляційного суду, у кримінальному провадженні №757/6238/16 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.289, ч.5 ст.27, ч.1 ст. 358, ч.4 ст. 190 КК України, відсутній на розгляді цивільний позов ОСОБА_4 /т.3 а.с.211/.

Згідно з Висновком експерта № 18/тдд від 26 листопада 2015 року, складеним експертом Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центу Михальченко Г.В. підпис в довіреності, серія та номер: НАЕ № 289983, зареєстрованої за № 944, від 25 грудня 2014 року в графі «ПІДПИС» виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою, підпис в довіреності, серія та номер: НАЕ № 289983, зареєстрованої за № 944, від 25 грудня 2014 року в графі «ПІДПИС» виконано не ОСОБА_5 , а іншою особою. З Висновку вбачається, що він був складений на виконання постанови старшого слідчого від 11 листопада 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008011 від 20 серпня 2015 року. Експертом вказано про обізнаність про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за ст.ст. 384,385 КК України. Експертом вказано, що на експертизу було надано: довіреність від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 від 25 грудня 2014 року з серійним номером НАЕ 289983 на 1 арк; експериментальні зразки підписів ОСОБА_4 на 16 арк; експериментальні зразки підписів ОСОБА_5 на 31 арк; експериментальні зразки підписів ОСОБА_5 даних на зразок досліджуваного підпису на 5 арк /т.1 а.с.18-27, т.2 а.с.210-219, т.3 а.с.179-190, 212-222/.

29 червня 2016 року був затверджений обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0008011 від 20 серпня 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 289, ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 358, ч.4 ст. 358, ч.4 ст.190 КК України. У обвинувальному акті вказано, що у період з 25 грудня 2014 року по 27 грудня 2014 року, у невстановлений час та місце, ОСОБА_5 , зустрівшись з невстановленою досудовим розслідуванням особою, передав їй грошову винагороду в сумі 2500 доларів США та отримав від неї довіреність видану на ім`я ОСОБА_5 від імені ОСОБА_4 , зареєстровану в реєстрі за №944, серія НАЕ № 289983, нотаріально завірену приватним нотаріусом КМНО Змисловською Т.О. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинене в особливо великих розмірах, ОСОБА_5 26 січня 2015 року, у невстановлений досудовим розслідуванням час, за адресою: АДРЕСА_3 , використав підроблену довіреність та уклав від імені ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_6 , а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 /т.1 а.с.30-44, т.3 а.с.191-205/.

З ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2016 року у справі №756/8298/16 вбачається, що кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0008011 від 20 серпня 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 289, ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 358, ч.4 ст. 358, ч.4 ст.190 КК України було передано до суду /т.1 а.с.136-138/. За відкритими даними Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 756/8298/16 останньою є ухвала від 14 березня 2017 року, якою був призначений судовий розгляд.

З рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2019 року у справі № 757/1753/19 вбачається, що за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 позбавлено батьківських прав відносно його дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З мотивувальної частини цього рішення вбачається, що підставою стали зокрема дії ОСОБА_5 щодо позбавлення дійте єдиного житла /т.1 а.с.59-67/.

Стороною відповідача 23 червня 2021 року була подана заява про застосування строку позовної давності, в якій вказується про те, що ОСОБА_4 дізналась про порушене право 20 серпня 2015 року, про що свідчить її звернення до поліції. Також вказується, що нею в липні 2017 року був поданий позов до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору, провадження у справі за цим позовом було відкрито 28 липня 2017 року. Проте цей позов поданий до іншого відповідача. Вказане свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності, а тому сторона відповідача просила застосувати наслідки визначені ст. 267 ЦК України /т.2 а.с.143-147/.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень у справі № 756/9493/17 ухвалою від 28 липня 2017 року було відкрито провадження у справі та ухвалою від 05 березня 2020 року позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - залишена без розгляду.

В поясненнях поданих позивачем 19 лютого 2024 року позивач вказувала на те, що строк позовної давності нею не був пропущений, оскільки нею був в рамках кримінальної справи поданий цивільний позов в 2015 році, який залишений без розгляду в 2019 році, з тих підстав, що вона подала цей позов, також нею був поданий позов в липні 2017 року, який був залишений без розгляду у зв`язку з з`ясуванням інших обставин. А тому позивач вважає, що мало місце переривання строку позовної давності /т.2 а.с.221-223/.

В силу ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК УКраїни кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення ст. 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності в добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною1 ст. 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі №204/8017/17 відповіла на такі ключові питання: як кваліфікувати нотаріально посвідчений правочин купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою, при його нотаріальному посвідченні використано викрадені документи, а особу продавця встановлено на підставі підробленого документа; як розмежувати правові наслідки недотримання вимоги закону щодо письмової форми правочину в частині його підписання стороною та вимогу про його нотаріальне посвідчення; яким буде належний спосіб захисту права особи - продавця за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу нерухомого майна, який не містить підпису продавця або містить підпис сторонньої особи, за обставин, коли такий продавець не виражав своєї волі на укладення відповідного правочину.

У п.п. 116-119 цієї постанови вказано на те, що відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.

З огляду на наведене вище, нотаріально посвідчений правочин купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою та при нотаріальному посвідченні якого використано викрадені документи, а особу продавця встановлено на підставі підробленого документа, за умови невстановлення факту зловживання з боку продавця своїми правами потрібно кваліфікувати як неукладений.

У п. 127 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача.

Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.

У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).

Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. (п.п.145-149 цієї постанови)

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна, зокрема у постановах від 26 червня 2019 року у справі №669/927/16-ц (п.51), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (п.46.1), пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (п.6.43), від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (п.40).

У постанові від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 Верховний Суд звертав увагу на те, що застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини, контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб).

В порядку визначеному ч. ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховним Судом у постановах від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновки, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку.

У постанові від 08 вересня 2022 року у справі № 125/1501/20-ц Верховним Судом вказано на допустимість висновку експерта складеного в межах кримінального провадження, як письмового доказу у цивільній справі, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Отже висновки експерта, складені в межах кримінального провадження, можуть бути письмовими доказами у розглядуваній справі. Аналогічна позиція також була викладена у постановах Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі №761/4564/19 та від 03 липня 2024 року у справі №756/11081/20.

Відповідно до ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ч.ч. 2,3 ст.264 ЦК України визначено, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

В порядку визначеному ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Як роз`яснено у п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Велика Палата Верховного Суду дотримується усталеної правової позиції про те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тільки якщо суд встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідною вимогою спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71)).

З наведених обставин справи вбачається, що позивач набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2012 року і її право було зареєстровано в установленому законом порядку.

25 грудня 2014 року від імені позивача була видана довіреність, згідно з якою вона уповноважила ОСОБА_5 , зокрема, підписувати від її імені договори купівлі-продажу.

Висновком експерта № 18/тдд від 26 листопада 2015 року, встановлено, що підпис в довіреності, серія та номер: НАЕ № 289983, зареєстрованої за № 944, від 25 грудня 2014 року в графі «ПІДПИС» виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою.

Висновок експерта, підготовлений в межах кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, містить інформацію щодо предмета доказування у цій цивільній справі, а тому колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання цього висновку належним і допустимим доказом у цій цивільній справі, навіть незважаючи на те, що на момент розгляду цієї справи вирок у кримінальному провадженні не ухвалено. При цьому колегія суддів відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги відповідача, як такі що не знайшли свого підтвердження.

Відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Матеріали справи не містять даних, які свідчили б про підтвердження позивачем волевиявлення на укладення правочину, навпаки позивачем одразу після виявлення вказаних обставин були вчинені дії щодо порушення кримінальної справи та інші дії направлені на здійснення захисту власних прав.

З огляду на наведене нотаріально посвідчений правочин - довіреність на представництво інтересів, в тому числі на укладення договору щодо відчуження майна, є таким що укладений поза волею позивача, а тому його потрібно кваліфікувати як неукладений.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним, оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати. А тому є достатнім встановлення судом обставин відсутності волевиявлення позивача на його укладення і відповідно обставин неукладеності правочину.

Перший договір щодо відчуження спірного майна, договір купівлі-продажу квартири від 26 січня 2015 року, був укладений від імені позивача та цей правочин був вчинений ОСОБА_5 на підставі довіреності від 25 грудня 2014 року. Враховуючи встановлені обставини неукладеності правочину - довіреності від 24 грудня 2014 року, ОСОБА_5 , є особою яка не мала права на відчуження спірного майна, а отже майно вибуло з законного володіння позивача поза її волею.

Отже спірне нерухоме майно вибуло із володіння власника ОСОБА_4 не з її волі на підставі недійсного договору, тому відповідач (останній набувач спірного майна за договором купівлі-продажу) набув право власності на спірну квартиру в особи, яка не мала права на її відчуження.

Способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача. При цьому позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 , є останньою особою, за якою зареєстровано право власності на спірне майно, підставою для цієї реєстрації є договір дарування укладений 06 лютого 2016 року його законними представниками з ОСОБА_8 , а отже відповідач є особою у володінні якого перебуває спірне майно.

Оцінюючи добросовісність відповідача, слід звернути увагу на те, що ним набуто право власності на підставі договору дарування укладеного з родичем, про що свідчать однакові прізвища і умови безоплатності, час вчинення цього правочину, а саме приблизно через півроку після останнього правочину і року після першого правочину, та особа останнього набувача, який є малолітньою особою. Вказане у сукупності свідчить про те, що таким чином учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності та ускладнення застосування способів захисту прав позивача. У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги щодо добросовісності сторони відповідача слід визнати безпідставними.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач у якого майно вибуло не з його волі, має право на витребування спірної квартири від відповідача на підставі ст. 388 ЦК України, а отже заявлена нею вимога про витребування майна підлягає до задоволення, а задоволення інших заявлених вимог не потребується. А отже суд першої інстанції правильно визначений спосіб захисту прав позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно ймовірного подвійного збагачення позивача шляхом повернення у своє володінні спірної квартири та отримання грошової компенсації вартості цієї квартири в рамках кримінального провадження, перевірені апеляційним судом і за даними Печерського районного суду м. Києва цивільний позов ОСОБА_4 не розглядається в рамках кримінальної справи.

Вирішуючи доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого відхилення судом першої інстанції заявленого стороною відповідача клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної даності колегія судів виходить з такого.

Дійсно порушення прав відбулось у день посвідчення від її імені довіреності від 25 грудня 2014 року, про порушене своє право вона дізналась у серпні 2015 року, про що свідчить її звернення до поліції та порушення кримінальної справи за її зверненням. Разом з тим позивачем вчинялись дії щодо захисту порушених прав, зокрема, в серпні 2015 року був поданий цивільний позов в межах кримінальної справи, який в подальшому був залишений без розгляду, у зв`язку з поданням позову окремо у цій справі, тобто в порядку ч.2 ст. 365 ЦК України строк перебування цивільного позову у межах кримінальної справи не зараховується до позовної давності. А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при відновленні провадження у справі відхиляються апеляційним судом, оскільки виходячи з положень п.6 ч.1 ст.261 ЦПК України зупинення провадження у справі допускається у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. Разом з цим положеннями процесуального закону визначено, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. В справі, що розглядається зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Твердження сторони відповідача про те, що судом першої інстанції не було забезпечено участі органу опіки та піклування, участь якого є обов`язковою, враховуючи що справа стосується прав дитини, слід визнати безпідставними, оскільки судом першої інстанції вказаний орган був залучений до участі у справі, повідомлявся про час та місце проведення судових засідань, проте ними реалізовано власне процесуальне право на звернення із заявою про розгляд справи без участі їх представника.

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди сторони відповідача з висновком суду першої інстанції щодо оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який на думку відповідача свідчить про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог. Проте вказані доводи не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Доводи наведені в апеляційній скарзі є аналогічними аргументам наведеним в суді першої інстанції, яким суд дав належну оцінку, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з яким у повній мірі погоджується апеляційний суд.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги сторони відповідача висновків суду не спростовують. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи. Тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, відсутні і підстави для компенсації відповідачам понесених ними витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 19 грудня 2024 року.