ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/965/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.

за участю секретаря судового засідання Смокотіної В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 червня 2019 року у справі за позовом Військового прокурора Запорізького гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2018 року Військовий прокурор Запорізького гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Бердянської районної ради №7 від 28.12.2000 року земельна ділянка площею 2802,06 га була передана в постійне користування Донецькій КЕЧ військової частини НОМЕР_2 Бердянського гарнізону для розміщення та обслуговування об`єктів і споруд полігону. На підставі зазначеного рішення був виданий державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ЗП №001486.

Наказом Головнокомандувача військ Протиповітряної оборони Збройних син України №75 від 05.11.2003 року військову частину НОМЕР_2 було ліквідовано, її правонаступником визначено військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ).

Розпорядженням голови Бердянської районної державної адміністрації від 03.04.2009 року №192 вище вказана земельна ділянка площею 2806,06 га була вилучена із користування військової частини НОМЕР_1 , правонаступника військової частини НОМЕР_2 та передана до земель запасу Новопетрівської сільської ради Бердянського району.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 07.12.2010 року, залишеному без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15.02.2011 року, був задоволений позов заступника військового прокурора Запорізького гарнізону про скасування розпорядження Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області від 03.04.2009 року №192 «Про припинення військовій частині НОМЕР_2 права постійного користування земельною ділянкою».

Разом з тим, під час розгляду справи в суді, головою Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області було видане розпорядження від 12.02.2010 року №80 «Про передачу громадянам у власність земельних ділянок на території Новопетрівської сільської ради», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого сільського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, які перебувають в запасі на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області.

Пунктом 2 вказаного розпорядження безоплатно передано у власність громадянам земельні ділянки, в тому числі рілля та пасовища, для ведення особистого сільського господарства, у тому числі й громадяни: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали земельні ділянки по 2,0000 га, вартістю 35874,34 грн. кожна.

На виконання зазначеного вище розпорядження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯК №№920262 (кадастровий номер :02:008:0012), 920276 (кадастровий номер :02:008:0026), 920329 (кадастровий номер :02:008:0079), 920357 (кадастровий номер :02:008:0108), відповідно.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 10.12.2012 року задоволено позов заступника Запорізького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України та скасовано розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації від 12.02.2010 року №80.

Рішеннями Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.12.2015 року по справі №310/8867/15-ц, 17.12.2014 року по справі №801/51/2012, 11.03.2015 року по справі №801/56/2012, 17.12.2014 року по справі №801/57/2012 позовні вимоги прокурора було задоволено визнано недійсними державні акти серії ЯК №№920262, 920276, 920329, 920357, видані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно, та прийнято рішення щодо повернення від останніх земельних ділянок площею 2,0000 га кожна, що розташовані на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, законному користувачу в/ч НОМЕР_1 .

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:008:0012, :02:008:0026, :02:008:0079, :02:008:0108, площею 2,0000 га кожна, які розташовані на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, Міністерству оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 червня 2019 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:008:0012, :02:008:0026, :02:008:0079, :02:008:0108, площею 2,0000 га кожна, які розташовані на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, Міністерству оборони України (ІКЮО 00034022) в особі військової частини НОМЕР_1 (ІКЮО 08202683).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової прокуратури Південного регіону України судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не встановлено чи дотримано позивача строку звернення до суду з позовною заявою, чи наділений прокурор повноваженнями щодо подання позову в інтересах держави, окрім цього, скаржниця зазначає, що не була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2021 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 червня 2019 року по цій справі залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу.

Постановою Верховного суду від 21 лютого 2024 року постанову Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи (т. 2, а.с.162), в судове засідання не з`явилась, представника не направила, причини суду не повідомила.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд

вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, з чим погоджується колегія суддів.

Проте, суд першої інстанції розглянув справу у судовому засіданні, призначеному 27 червня 2019 року, за відсутності відповідачки - ОСОБА_1 , належним чином не повідомленої про місце, дату та час судового засідання, чим порушив норми процесуального права.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником

справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 8 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:

обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу;

невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;

розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України визначено, що обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового

рішення, визначено розгляд судом за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання.

Аналогічний висновок викладено об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).

Щодо суті спору колегія суддів зазначає наступне.

Встановлено, що розпорядженням голови Бердянської районної державної адміністрації від 12.02.2010 року №80 були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого сільського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, які перебувають в запасі на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області та передано у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кожному земельні ділянки площею 2,0000 га.

На виконання вказаного розпорядження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯК №№920262, 920276, 920329, 920357, відповідно.

Також з матеріалів справи вбачається, що зазначені вище особи отримали у власність земельні ділянки за рахунок земель полігону військової частини НОМЕР_1 , яка правомірно користується земельною ділянкою на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЗП №001486, що підтверджується рішенням господарського суду Запорізької області від 07.12.2010 року у справі №15/45/09-4/20/10, залишеному без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15.02.2011 року та постановою Вищого господарського суду України від 19.05.2011 року.

У зв`язку з вищевикладеним, рішеннями Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10.02.2016 року по справі №310/8867/15-ц, 17.12.2014 року по справі №801/51/2012, 11.03.2015 року по справі №801/56/2012, 17.12.2014 року по справі №801/57/2012 позовні вимоги прокурора було задоволено визнано недійсними державні акти серії ЯК №№920262, 920276, 920329, 920357, видані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відповідно, та прийнято рішення щодо повернення від останніх земельних ділянок площею 2,0000 га кожна, що розташовані на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, законному користувачу в/ч НОМЕР_1 .

Разом з цим, відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про спірні земельні ділянки було встановлено, що їх власником на підставі цивільно-правових договорів є ОСОБА_1 .

Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчуження, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Спірні земельні ділянки вибули з володіння законного користувача військової частини НОМЕР_2 , правонаступником якої є військова частина НОМЕР_1 , на підставі розпорядження голови Бердянської районної державної адміністрації від 03.04.2009 року №192.

Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб`єктами господарської діяльності виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами абзацу 1 п. 12 Розділу Х «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗК України громадяни України мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Набуття права на землю громадянами України здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки та заповнення державного акта на право приватної власності на землю здійснюють органи місцевого самоврядування або органи виконавчої влади в залежності від місця знаходження земельної ділянки.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У ч. 1 ст. 15 ЦК України закріплюється право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст. 13 ), захист прав і свобод людини і громадянина здійснюється судом (ч. 1 ст. 55).

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому п. 2 Постанови від 16.04.2004 року №4 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень ст. ст. 8,124 Конституції України, ст. ст. 26, 30, 87 90, 100, 102, 118, 123, 128, 143 -146, 149, 151, 152 -158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як

зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України), а також визнається недійсним й державний акт виданий на виконання такого недійсного акту.

Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце лише у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Враховуючи, що судовими рішеннями встановлена незаконність розпоряджень голови Бердянської районної державної адміністрації №192 від 03.04.2009 року, №80 від 12.02.2010 року, повноважень розпоряджатися землями, віднесеними до категорії оборони, шляхом безоплатної передачі їх у власність громадян для ведення особистого селянського господарства, без вилучення їх у встановленому ст.ст. 143, 144 ЗК України порядку, голова Бердянської районної адміністрації при прийнятті розпоряджень №80 від 10.02.2010 року не мав, враховуючи також, що дозволу на передачу земельних ділянок військової частини НОМЕР_2 Бердянській районній адміністрації Міністерство оборони України не надавало, то у відповідності до ст. 388 ЦК України є підстави для витребування від відповідача спірних земельних ділянок.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підтверджень в матеріалах справи належних доказів повноважень прокурора для представництва в суді, колегія суддів зазначає наступне.

Питання щодо представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина 1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина 3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1- 3 частини 4). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина 7).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів Держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів Держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси Держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів Держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах Держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, якими визнано недійсними державні акти серії ЯК №№920262, 920276, 920329, 920357, видані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були прийняті 10.02.2016 року по справі №310/8867/15-ц, 17.12.2014 року по справі №801/51/2012, 11.03.2015 року по справі №801/56/2012, 17.12.2014 року по справі №801/57/2012 відповідно.

З моменту прийняття зазначених рішень до звернення прокурором до суду з позовом до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки пройшло від двох до чотирьох років. Протягом зазначеного періоду ані військова частина, ані Міністерство оборони не звертались до суду для врегулювання самостійно.

Листом військового прокурора Запорізького гарнізону Південного регону України полковником юстиції Веліксаром А.І. від 12.11.2018 повідомлено Міністерство оборони України та Військову частину НОМЕР_1 про намір прокурора звернутись до суду для врегулювання правовідносин.

Колегія суддів вважає, що в матеріалах справи наявні докази бездіяльності компетентних органів щодо самостійного врегулювання спору та, відповідно, наявності підстав звернення саме прокурора до суду в інтересах держави для врегулювання спору.

Твердження апеляційної скарги щодо порушень норм матеріального права судом першої інстанції при розгляді справи по суті не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи колегією суддів.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачами строку на звернення до суду з позовною заявою, спростовуються наступним.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року). Аналогічний припис закріплений у частині четвертій статті 56 ЦПК України, чинного з 15 грудня 2017 року.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

ВеликаПалата Верховного Суду у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183 цс 18) дійшла висновку, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і ВеликоїПалати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183 цс 18) конкретизувала, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до судуу разі порушення або загрози порушення інтересів державиза відсутності відповідного органудержавної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Оскільки, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, якими визнано недійсними державні акти серії ЯК №№920262, 920276, 920329, 920357, видані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були прийняті у період 2014-2016 років, враховуючи період набрання чинності такими рішеннями, безпідставними є посилання скаржниці на сплив строку на звернення прокурора до суду з позовною заявою.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи апеляційної скарги зайшли часткове підтвердження під час розгляду матеріалів справи колегією суддів.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, порушення судом норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову Військового прокурора Запорізького гарнізону Південного регіону України.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно задоволених вимог, а тому стягненню на користь Позивача з відповідача підлягають судові витрати в сумі 1762 гривень 00 копійок за подання позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 червня 2019 року у цій справі скасувати, прийняти постанову наступного змісту.

Позов Військового прокурора Запорізького гарнізону Південного регіону України задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:008:0012, :02:008:0026, :02:008:0079, :02:008:0108, площею 2,0000 га кожна, які розташовані на території Новопетрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, Міністерству оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової прокуратури Південного регіону України судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: