Справа № 209/9546/24
Провадження № 2-з/209/59/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2024 року м. Кам`янське

Суддя Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області Корнєєва І.В., розглянувши матеріали заяви представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Овчаренко Ольги Миколаївни про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

19.12.2024 року до суду надійшла заява представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Овчаренко Ольги Миколаївни про забезпечення позову, в якій вона просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби: RENAULT MASTER 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 та SUBARU OUTBACK 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , які належать ОСОБА_2 , із забороною відчуження автомобілів, внесення у відповідний реєстр відомостей про накладення арешту.

19.12.2024 року, згідно протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду, заява була передана судді Корнєєвій І.В.

В обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову зазначено, що до суду ОСОБА_1 подано позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсними та поділ спільного майна подружжя. 25.09.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, від якого вони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 16.04.2024 року шлюбні відносини фактично були припинені. Сторони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. У період шлюбу 17.06.2022 року подружжям був придбаний транспортний засіб SUBARU OUTBACK 2015 року випуску, та за Довіреністю від 12.09.2022 року вони користувались та могли розпоряджатись транспортним засобом RENAULT MASTER 2015 року випуску, який 07.07.2023 року був переоформлений на ОСОБА_3 . Обидва автомобілі були зареєстровані на ОСОБА_3 . З моменту покупки, транспортним засобом SUBARU OUTBACK державний номер НОМЕР_3 та до листопада 2024 року позивачка ОСОБА_1 постійно користувалась та фактично експлуатувала даний транспортний засіб. ОСОБА_3 постійно користувався та фактично експлуатував транспортним засобом RENAULT MASTER. На початку травня 2024 року ОСОБА_3 передав новий технічний паспорт на транспортний засіб SUBARU OUTBACK державний номер НОМЕР_3 позивачці та зазначив, що він його переоформив на свою матір ОСОБА_2 . ОСОБА_1 будь-яку згоду ОСОБА_3 на відчуження транспортного засобу, що перебуває у спільній власності подружжя, не надавалась, кошти після відчуження автомобіля на сімейні цілі позивачка ні від кого не отримувала та не використовувала, до того ж вона продовжувала володіти та користуватися даним транспортним засобом, маючи ключі та документи до початку листопада 2024 року, у той час як ОСОБА_3 розпорядився ним на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї та 10.11.2024 року відібрав його разом з документами та ключем. 17.07.2024 року позивачкою ОСОБА_1 подана до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області позовна заява до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсними та поділ спільного майна подружжя, однак для урегулювання мирним шляхом даного спору ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 запропонували здійснити перереєстрацію транспортного засобу SUBARU OUTBACK 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 на ОСОБА_1 , яка до відкриття провадження у справі, 05.08.2024 року подала через свою представницю заяву про повернення позовної заяви на підставі її відкликання, та зареєструвала відповідну реєстраційну дію з транспортним засобом за державним номером НОМЕР_3 в ТСЦ МВС №1244 м. Кам`янське, вул. Фіалкова, 79 на дату 08.11.2024 року час 10:04, після зняття арешту транспортних засобів, і яка була скасована через неприбуття власниці транспортного засобу ОСОБА_2 для переоформлення на позивачку. До того ж, позивачці в жовтні 2024 року стало відомо, що на транспортному засобі RENAULT MASTER 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 змінився державний номер НОМЕР_4 на державний номер НОМЕР_5 , що ймовірно свідчить про зміну власника транспортного засобу. Позивачка ОСОБА_1 будь-яку згоду ОСОБА_3 на відчуження транспортного засобу, що перебуває у спільній власності подружжя, не надавалась, кошти після відчуження автомобіля на сімейні цілі позивачка ні від кого не отримувала та не використовувала. ОСОБА_3 розпорядився ним на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї. Враховуючи те, що предметом спору є продані транспортні засоби SUBARU OUTBACK 2015 року випуску та RENAULT MASTER2015 року випуску, тому правочини щодо їх відчуження виходить за межі дрібного побутового та потребували згоди позивача як другого із співвласників, а відтак відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою визнання цих правочинів недійсними.

Ознайомившись та дослідивши матеріали заяви, суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає поверненню заявнику з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідачів, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати на скільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Аналіз наведених норм діючого законодавства призводить до висновку, що забезпечення позову можливе лише при наявності між сторонами спору та наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен, чиї права та свободи, визнанні в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Порушуючи питання про забезпечення позову у вказаний у заяві спосіб, заявник послався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Судом встановлено, що заявлений позивачем такий вид заходів забезпечення позову як накладення арешту на автомобіль передбачений нормами чинного законодавства, відповідає предмету позову, співмірний із заявленими вимогами та є доцільним заходом забезпечення позову в рамках даної цивільної справи.

Отже, невжиття такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на автомобіль, може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому, суд вважає, що забезпечення позову у вказаний спосіб не завдасть шкоди сторонам, оскільки у власності відповідача залишається автомобіль та у разі відмови у позові заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як передбачено ч. 7 ст. 153 ЦПК України, в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

Слід зазначити, що ухвала суду про забезпечення позову згідно з ст. 258 ЦПК України є видом судового рішення, яке відповідно до ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим для виконання всіма державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами на всій території України.

А відтак, вимогу ст. 157 ЦПК України про те, що ухвала про забезпечення позову виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень, можна цілком обґрунтовано розглядати як загальну вимогу про обов`язковість судових рішень, встановлену ст. 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України.

Таким чином, ухвала про забезпечення позову є обов`язковою до виконання всіма суб`єктами, кому вона адресована та кого вона стосується і повинна бути виконана цими суб`єктами самостійно.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги заявника про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобілі є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки вказаний спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні судового рішення.

Керуючись ст.ст. 151, 153, 260, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Овчаренко Ольги Миколаївни про забезпечення позову задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту із забороною відчуження автомобілів, внесення у відповідний реєстр відомостей про накладення арешту на транспортні засоби:

- RENAULT MASTER 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- SUBARU OUTBACK 2015 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя І.В.Корнєєва