Дата документу 21.05.2024 Справа № 336/2137/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/960/24 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Є.У.№ 336/2137/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.,

секретар: Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційними скаргами Запорізької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури Запорізької області про відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що 03.07.2014 органами досудового розслідування слідчим відділом СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення, згодом затримано та 07.07.2014 ОСОБА_1 повідомлено про підозру за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

ОСОБА_1 був затриманий в порядку статті 208 КПК України та в подальшому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. За наслідком проведення досудового розслідування обвинувальний акт передано на розгляд до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя. За результатом неодноразового розгляду кримінального провадження судами, у тому числі і касаційною інстанцією, Шевченківський районний суд м.Запоріжжя постановив вирок від 05.01.2021, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано. За наслідками апеляційного перегляду ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06.12.2022 вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та взяття під варту ОСОБА_1 була спричинена моральна шкода, яка полягала у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні відносин з оточуючими. За період перебування в умовах ізоляції у позивача погіршився стан здоров`я та взаємовідносини з рідними, зокрема з рідним сином, який вимагав батьківського піклування. Тривале кримінальне переслідування унеможливило його працевлаштування. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування та прокуратури, у розмірі 2 120 000,00 грн. (106 місяців*20 000,00 грн.), з розрахунку 20 000, 00 грн. за кожний місяць перебування під судом і слідством. Також у зв`язку із понесеними витратами позивача на правничу допомогу у кримінальній справі, просив стягнути зазначені витрати в загальному розмірі 65 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 15 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 710 243,21 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, та кошти, сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги у розмірі 65000 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій зазначала, при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції неправильно порахував строк перебування позивача під судом та слідством, порахувавши зайвий строк під час якого оскаржував ся вирок в суді касаційної інстанції та не правильно визначив розмір мінімальної заробітної плати, адже Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» визначено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1 600 грн. Отже, сума для відшкодування мала обчислюватися із розрахунку 1 600 грн. за кожний місяць перебування під судом і слідством і становить 159946,67 грн. відповідно, а не 710243,21 грн., як вирішив суд першої інстанції.

Окрім того, прокурор вказав на те, що суд першої інстанції в порушення норм матеріального і процесуального права вважає доведеними понесені ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в судах різних інстанцій під час розгляду кримінального провадження. Так на думку прокурора, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують вказані витрати.

В своїй апеляційній скарзі ГУНП в Запорізькій області вказало, що не рішення суперечить нормам закону, є таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги ОСОБА_1 до ГУНП, оскільки ГУНП є неналежним відповідачем по справі. Представник вважає, що матеріали справи не містять жодних доказів, які свідчать про понесення ОСОБА_1 моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявним матеріалами справи.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи позивач і його представник адвокат Турчинський М.І., а також представник Національної поліції не з`явилися.

Суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності сторін і їх представників.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_2 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а скарга ГУНП в Запорізькій області залишенню без задоволення з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам Закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 03.07.2014 слідчим відділом ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області було внесено відомості до ЄРДР за № 0000313 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

07.08.2014 слідчим СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області повідомлено про підозру ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Позивачу було вручено обвинувальний акт (затверджений прокурором), який 26.09.2014 був направлений до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя для розгляду у суді (справа № 336/7549/14-к).

27.02.2015 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя (справа № 336/7549/14-к) Позивача визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України (режим доступу https://reyestr.court.gov.ua/Review/42896678 ). Не погодившись з таким вироком, Позивач оскаржив його у апеляційному порядку.

10.02.2016 Апеляційним судом Запорізької області вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.02.2015 (справа № 336/7549/14-к) скасовано та призначено справу до нового розгляду у суді першої інстанції (режим доступу https://reyestr.court.gov.ua/Review/55806274).

01.09.2017 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя (справа № 336/7549/14-к) Позивача визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України (режим доступу https://reyestr.court.gov.ua/Review/68577343). Не погодившись з таким вироком, Позивач оскаржив його у апеляційному порядку.

30.05.2018 Апеляційний суд Запорізької області у справі № 336/7549/14-к апеляційну скаргу захисника Позивача задоволено частково. Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.09.2017 скасовано та призначено новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі суду (режим доступу https://reyestr.court.gov.ua/Review/74389202).

05.01.2021 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у справі № 336/7549/14-к Позивача визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення (режим доступу - https://reyestr.court.gov.ua/Review/94012722). Не погодившись з таким вироком суду першої інстанції прокурор подав апеляційну скаргу.

06.12.2022 Запорізьким апеляційним судом апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.01.2021 без змін (режим доступу https://reyestr.court.gov.ua/Review/107943836).

Не погодившись з такими рішеннями судів попередніх інстанцій, прокурор подав касаційну скаргу. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 14.03.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції (режим доступу - https://reyestr.court.gov.ua/Review/109548029).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 08.06.2023 касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвала Запорізького апеляційного суду від 06 грудня 2022 року щодо ОСОБА_1 без змін.

Структура національного законодавства України та його загальний зміст свідчить про те, що процесуальні питання розгляду справ у судах можуть бути врегульовані не тільки процесуальними кодексами, а й нормативними актами, які за своєю загальною суттю хоч і не є процесуальними, однак, врегульовуючи матеріально-правові відносини, містять процесуальні норми, що стосуються процедур такого врегулювання.

Саме до таких нормативних актів відноситься й Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон № 266/94 ВР). Для визначення порядку виконання цього Закону було також прийнято наказ Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Наказ № 6/5/3/41).

Відповідно до положень статті 3 Закону № 266/94 ВР в наведених у статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Положення статті 4 цього Закону містять підстави відшкодування моральної шкоди. Зокрема, відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

За положеннями частини першої статті 12 Закону № 266/94 ВР, розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін із дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку (частина друга статті 12 Закону № 266/94 ВР).

Таким чином, ці положення Закону № 266/94-ВР за своєю правовою суттю є процесуальною нормою про орган, який уповноважений на розгляд певних звернень громадян, та порядок оскарження прийнятого цим органом рішення.

Крім того, Законом № 266/94-ВР та Наказом № 6/5/3/41 окремо визначено й порядок розгляду звернень про відшкодування моральної шкоди. Так, стаття 13 зазначеного Закону визначає, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно із частиною першою статті 12 зазначеного закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. При цьому Закон № 266/94-ВР не передбачає розгляду вимог про відшкодування моральної шкоди іншими органами, зазначеними у цьому Законі, крім суду.

У відповідності до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

При цьому у частинах другій та четвертій статті 23 ЦК України зазначені підстави для відшкодування моральної шкоди, яка може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Крім того, як зазначалось раніше, підстави відшкодування моральної шкоди визначені і частиною четвертою та п`ятою статті 4 Закону № 266/94-ВР.

Зазначені положення цивільного законодавства застосовуються при визначенні підстав та розміру моральної шкоди, спричиненої потерпілій особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, та свідчать про обов`язкове встановлення під час відшкодування шкоди не тільки підстав для відшкодування, а й того, у чому саме полягала моральна шкода та виходячи з принципів розумності та справедливості при визначенні її розміру.

Разом з тим Законом № 266/94-ВР встановлено мінімальні гарантії держави на відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР провадиться за рахунок державного бюджету.

В апеляційній скарзі Запорізька обласна прокуратура посилалась на неправильне визначення судом першої інстанції строку перебування позивача під судом та слідством та, відповідно розміру шкоди, який підлягає стягненню з державного бюджету на користь позивача.

Розрахунок шкоди, яка була завдана ОСОБА_1 , здійснювався судом першої інстанції із врахуванням кількості днів та місяців, які позивач перебував під слідством та судом та встановленого розміру мінімальної заробітної плати Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач, вказував на те, що через протиправні дії органу досудового розслідування він незаконно перебував під слідством та судом з 07.08.2014 по 08.06.2023, тобто 106 місяців.

Визначаючи період, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода за час перебування позивача під судом та слідством, суд першої інстанції вважав, що позивач ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 07.08.2014 (повідомлено про підозру) по 08.06.2023 (закінчення касаційного провадження з перегляду виправдовувального вироку), тобто 105 місяців 33 дні.

Проте колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо кількості днів перебування позивача під слідством і судом, адже, як було вказано раніше, 06.12.2022 Запорізьким апеляційним судом апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.01.2021 без змін.

У відповідності до норм статті 532 КПК України, судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій, набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Відтак, доводи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури з приводу неправильно визначеного судом першої інстанції строку перебування ОСОБА_1 під судом та слідством є обґрунтованими, а строк, який підлягає обчисленню під час визначення суми відшкодування ОСОБА_1 становить з 07.08.2014 (повідомлено про підозру) по 06.12.2022 (ухвала Запорізького апеляційного суду, якою вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.01.2021 залишено без змін) Відтак строк перебування ОСОБА_1 під судом та слідством становить 99 місяців та 29 днів.

Доводи Запорізької обласної прокуратури стосовно того, що розмір моральної шкоди має бути обчислений із розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600,00 грн. не заслуговують на увагу, оскільки вказані доводи суперечать вимогам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», який є чинним та при вирішені вказаних спорів є пріоритетним у застосуванні ніж нормативні акти.

Тому сума коштів, яка підлягає стягненню з державного бюджету в рахунок відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 становить 669776,67 гривень ((99*6700)+(6700/30*29) =669776,67).

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі пункту 1 частили першої статті 2 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), оскільки щодо позивача постановлено виправдувальний вирок.

Закон № 266/94-ВР передбачає безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що на стадії досудового розслідування ОСОБА_1 частково визнавав себе винним, що перешкоджало з`ясуванню істини і сприяло незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, а отже у відповідності до ч.4 ст.1176 ЦК України останній не має право на відшкодування моральної шкоди, є безпідставними.

Часткове визнання ОСОБА_1 своєї вини у придбанні наркотичних засобів для власного вживання під час його допиту як підозрюваного 07.08.2014 без участі захисника не свідчать про його само обмову. Доказів, що вказані свідчення підозрюваного сприяли незаконному притягненню останнього дол. кримінальної відповідальності і перешкоджали з`ясуванню істини, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги прокурора стосовно недоведеності витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 під час розгляду кримінального провадження, є безпідставними.

Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Верховний Суд зауважував, що встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі №335/10173/19 (провадження № 61-5223св21) від 09 червня 2022 року у справі №759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим .

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу під час розгляді кримінального провадження, ОСОБА_1 надав до суду першої інстанції копію договору про надання юридичної допомоги від 03.01.2017, який укладений був між ним та адвокатом Турчинським М.І.(а.с.122), копію квитанції про оплату таких послуг на суму 65000,00 грн. (а.с.183), копію акту приймання передачі до Договору від 03.01.2017 (а.с.184)

Пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь витрат, які були понесені ним на адвоката під час розгляду кримінального провадження є обґрунтованими, а тому висновок суду першої інстанції є законним.

Що стосується доводів апеляційної скарги ГУНП в Запорізькій області про те, що ГУНП не є належним відповідачем по справі, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт (ч. 1 ст. 1176 ЦК).

У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (див. постанову ВП ВС від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)).

ОСОБА_1 про підозру було повідомлено працівниками СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. Під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_1 відбулася реорганізація органів досудового слідства, відтак головним органом досудового слідства в Запорізькій області наразі є ГУНП в Запорізькій області, а отже ГУНП в Запорізькій області є належним відповідачем у справі.

Інші доводи апеляційної скарги ГУНП в Запорізькій області є тотожними з доводами апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури або вже були предметом розгляду в суді першої інстанції, втім свого підтвердження не знайшли і під час апеляційного перегляду.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга Запорізької обласної прокуратури підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Апеляційна скарга ГУНП в Запорізькій області не підлягає задоволенню як не обґрунтована.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2024 року у цій змінити, визначивши розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 669 776,67 гривень (шістсот шістдесят дев`ять тисяч сімсот сімдесят шість гривень 67 копійок).

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2024 залишити без змін.

Стягнути з Державного Бюджету України на користь Запорізької обласної прокуратури судові витрати в сумі 406,90 гривень (чотириста шість гривень 90 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 22 травня 2024 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: В.Ю. Бєлка О.В. Крилова