КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/13502/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представника позивача - адвоката Онишко В. М.,

представника відповідача - адвоката Петренка П. І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області у складі судді Борця Є. О.

від 01 травня 2024 року

у цивільній справі № 359/4506/22 Бориспільського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок пожежі,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що він є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 . 28 березня 2022 року сталась пожежа, внаслідок якої був знищений навіс (вольєр), вбиральня та літній душ. Крім того, були пошкоджені два металопластикові вікна, стіни, фронтон та металочерепиця житлового будинку. Загальний розмір майнової шкоди, заподіяної позивачу у зв`язку з пожежею, становить 114 160 гривень 00 копійок. Крім того, зазначав, що зазнав душевні переживання й у такий спосіб йому була заподіяна моральна шкода, розмір якої становить 10 000 гривень 00 копійок.

Вказував, що пожежа сталась внаслідок короткого замикання в літній кухні, яка є складовою сусіднього домоволодіння по АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що власником вказаного домоволодіння є ОСОБА_1 , позивач вважав, що саме на нього покладається зобов`язання відшкодувати майнову та моральну шкоду.

Однак, відповідач відмовляється від добровільного виконання цього зобов`язання, в зв`язку з чим ОСОБА_2 просить суд стягнути з ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 114 160 гривень 00 копійок та моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень 00 копійок.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 травня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 114 160 гривень 00 копійок та моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 1 241 гривні 60 копійок, витрати на проведення товарознавчої експертизи в розмірі 3 500 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн та витрати, пов`язані з витребуванням доказу, в розмірі 880 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що він, як свідок, заперечував проведення ним електрозварювальних робіт та факт виникнення пожежі від короткого замикання в його будівлі, а інші свідки роблять лише припущення про такий факт на підставі Звіту та Акту. Зазначає, що свідок ОСОБА_3 вказала на те, що помітила дим, який йшов з під даху будівлі позивача, що підтверджує покази свідка ОСОБА_1 про початок пожежі.

Вважає, що про неможливість встановлення осередку пожежі також вказує висновок експертного дослідження № ЕД-19/111-24/8153-ПТ від 13 лютого 2024 року, наданий експертом Київського НД експертно-криміналістичного центру МВС України, за яким не виключається версія занесення стороннього джерела запалювання. Вищевказані докази повністю спростовують факт виникнення пожежі в будівлі відповідача від короткого замикання.

Також вважає, що звіт про оцінку майна також не є допустимим доказом, який би підтверджував наявність та належність зазначених в ньому будівель, як окремих споруд, факт знищення даного майна внаслідок пожежі і розмір відшкодування на його відновлення, який зазначено в звіті на загальну суму 45 560 грн (вольєр - 10550 грн, вбиральня 22 790 грн та літній душ 12 220 грн). Позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували вартість та обсяг матеріалів та робіт, витрачених ним на відновлення майна. В позовній заяві не обґрунтовано, не зазначено та не надано доказів, які б підтверджують сам факт заподіяння моральної шкоди, факт наявності причинного зв`язку між пожежею та виникненням моральної шкоди, яка полягає у погіршення стану здоров`я, факт наявності вини в спричиненні моральної шкоди в діях відповідача та не обґрунтував розмір моральної шкоди.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Онишко В. М., в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним, стягнути з ОСОБА_1 6000 грн витрат на правничу допомоги при розгляді справи у суду апеляційної інстанції.

Вказував, що пожежа виникла на подвір`ї, власником якого є відповідач ОСОБА_1 , який в силу статей 319, 322 ЦК України, як власник, несе відповідальність за пожежну безпеку у будинку та на подвір`ї, що повністю узгоджується з правовим висновком, висловленим в постанові Верховного Суду від 21 червня 2019 року у справі №902/435/18.

Виникнення пожежі 29 березня 2022 року також підтверджується актом про пожежу від 28 березня 2022 року, звітом про причину виникнення пожежі від 29 березня 2022 року. Зазначав, що внаслідок пожежі позивачу завдано матеріальну шкоду в загальному розмірі 114 160 грн, що підтверджується належними та допустимими доказами. Вказані докази стороною відповідача спростовані не були.

Щодо наданого відповідачем висновку експертного дослідження №УД-19/111-24/8153-ПТ від 13 лютого 2024 року, зазначав, що це не є висновком експерта, оскільки відсутнє попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Стороною відповідача ініційовано проведення судової експертизи осередку та причини пожежі, однак сторона відповідача заздалегідь знала, що експертиза не дасть результату через проведення ремонту літньої кухні після пожежі, а також затягувала процес проведення експертизи не проводячи оплату, суд першої інстанції двічі надавав змогу оплатити проведення експертизи.

Вважає, що обґрунтування апеляційної скарги зводиться до незгоди відповідача з рішенням суду та трактуванні положень закону та обставин справи на власний розсуд. Наведені апелянтом підстави для скасування рішення суду не мають належного обґрунтування та не були підтверджені належними доказами.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників відповідача та позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву до неї, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення майнової та моральної шкоди завданої пожежею, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. З огляду на доведеність факту спричинення у наслідок пожежі шкоди, та доведеності її розміру (114 160 грн) звітом про визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт від 14 квітня 2022 року, суд дійшов висновку про наявність підстав про покладення відповідальності за її відшкодування на відповідача, що як власник майна винний у пожежі. Задовольняючи вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вважав, що аналіз показань ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 переконливо свідчить про те, що у зв`язку з пошкодженням майна позивачу була заподіяна моральна шкода, та дійшов висновку про те, що з урахуванням глибини та тривалості душевних переживань, яких зазнав ОСОБА_2 , вимогам розумності та справедливості відповідатиме відшкодування у розмірі 10 000 гривень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 213548369 від 23 червня 2020 року (а.с.12-13 т.1).

28 березня 2022 року сталась пожежа, внаслідок якої був знищений навіс (вольєр), убиральня та літній душ, а також були пошкоджені два металопластикові вікна, стіни, фронтон та металочерепиця житлового будинку по АДРЕСА_1 .

З наявного в матеріалах справи акту про пожежу від 28 березня 2022 року (а.с. 22-23 т. 1), звіту про причину виникнення пожежі від 29 березня 2022 року (а.с. 25 т. 1) встановлено, що пожежа виникла в приміщенні літньої кухні, яка входить до складу домоволодіння по АДРЕСА_1 . В подальшому вогонь поширився на будівлі та споруди сусіднього домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Факт виникнення пожежі саме в приміщенні літньої кухні відповідача підтвердив допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 , який в складі комісії: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 склав акт про пожежу 28 березня 2022 року. При цьому, вказаний свідок показав, що в березні 2022 року він здійснював огляд літньої кухні по АДРЕСА_1 , в якій відбулась пожежа. Стверджував, що пожежа виникла саме в приміщенні вказаної літньої кухні, після чого вогонь охопив вольєр, стіну та вікна сусіднього будинку по АДРЕСА_1 . Розглядались дві версії виникнення пожежі: внаслідок короткого замикання або відкритого вогню у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Разом з тим, ОСОБА_1 наполягав на тому, що пожежа виникла саме внаслідок короткого замикання в приміщенні його літньої кухні. Ці обставини свідок ОСОБА_5 виклав в акті про пожежу та у звіті про пожежу.

Аналогічні покази були надані свідками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , допитаними судом першої інстанції.

Покази відповідача ОСОБА_1 , що був допитаний як свідок й стверджував, що він бачив, як сусіди палили траву та готували шашлик, а перед виникненням пожежі відповідач чув вибух, судом не прийняті до уваги, як такі, що спростовуються іншими доказами у їх сукупності, а саме актом про пожежу від 28 березня 2022 року, звітом про причину виникнення пожежі від 29 березня 2022 року, а також показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Щодо відшкодування майнової шкоди завданої пожежею колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частинами четвертою, п`ятою статті 319 ЦК України зазначено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Тобто, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 322 ЦК України).

Нормами статей 151, 156, 177 ЖК України визначено, що громадяни (власники, наймачі, члени їх сімей) зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування.

Частиною шостою статті 55 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що обов`язок із забезпечення пожежної безпеки в жилих приміщеннях державного, комунального, громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів покладається на квартиронаймачів і власників квартир, а в жилих приміщеннях приватного житлового фонду та інших спорудах, приватних житлових будинках садибного типу, дачних і садових будинках з господарськими спорудами та будівлями - на їх власників або наймачів, якщо це обумовлено договором найму.

Судом установлено, що 28 березня 2022 року пожежа виникла в приміщенні літньої кухні, яка входить до складу домоволодіння по АДРЕСА_1 , власником якого відповідач ОСОБА_1 , який, як власник, несе відповідальність за пожежну безпеку у належному йому житловому будинку з господарськими спорудами та будівлями.

Саме власник несе повну відповідальність за дотримання правил пожежної безпеки (див.: постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2019 року у справі № 902/435/18).

Факт пожежі в належному відповідачу приміщенні літньої кухні, яка входить до складу домоволодіння по АДРЕСА_1 та причини розповсюдження вогню на належні позивачу навіс (вольєр), убиральню та літній душ, а також пошкодження двох металопластикових вікон, стіни, фронтону та металочерепиці житлового будинку по АДРЕСА_1 , встановлено наявними у справі і дослідженими судом доказами, зазначені вище у постанові.

Внаслідок пожежі позивачу завдані збитки, розмір яких встановлено звітом про визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт від 14 квітня 2022 року (а.с.45-134 т.1), з якого вбачається, що розмір майнової шкоди, заподіяної ОСОБА_2 внаслідок пошкодження його домоволодіння по АДРЕСА_1 , становить 114 160 грн. Звіт про визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт від 14 квітня 2022 року складений з дотриманням вимог, передбачених ст. 106 ЦПК України, та є допустимим доказом в розумінні ст.78 ЦПК України, експерт ОСОБА_7 був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

У пункті 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», яка є релевантною і до норм нового ЦК України, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. За обставинами справи цю презумпцію мала б спростувати саме відповідачка, що нею не зроблено.

Отже, з огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить протиправність дій, наявність шкоди та її розмір й причинно-наслідковий зв`язок. Позивач зазначене довела.

Відповідач на підтвердження своїх доводів щодо відсутності її вини у завданні шкоди подав висновок експертного дослідження №ЕД-19/111-24/8153-ПТ від 13 лютого 2024 року (а.с.24-76 т.2), зі змісту якого вбачається, що у зв`язку з відсутністю достатніх вихідних даних неможливо встановити осередок та причину пожежі, яка сталась в господарській будівлі по АДРЕСА_1 . При цьому, допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_8 показав, що він проводив пожежно-технічне дослідження та оглядав приміщення літньої кухні. В цьому приміщенні був виконаний ремонт. Крім того, не збереглись фотографії з місця пожежі. Ці обставини перешкодили експерту ОСОБА_8 визначити осередок та причину виникнення пожежі.

Дослідивши зазначений висновок експертизи та оцінивши його у сукупності з обставинами справи та іншими доказами, суд з посиланням на норми статей 102, 103, 110 ЦПК України вірно не врахував його, адже він не містіть відомостей, що стосуються предмета доказування та не узгоджується з іншими обставинами справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в літній кухні відповідача не відбулось короткого замикання, а джерело пожежі мало місце поза межами домоволодіння по АДРЕСА_1 , не підтверджені жодними доказами.

Отже, судом вірно зазначено, що відповідачем не надано належних доказів, які б спростовували вимоги позивача і надані ним докази про те, що пошкодження майна сталося у наслідок пожежі, осередком якої є майно відповідача, за пожежну безпеку якого він відповідає як власник.

Цим самим спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надала доказів, а суд не встановив, якими неправомірними діями та з якої вини відповідач завдав позивачу шкоди.

До подібних висновків щодо відповідальності власника майна за пожежу дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18, провадження № 14-115цс21 (mutatis mutandis).

Вирішуючи вимоги позивача у частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вірно врахував, що згідно із положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

В постанові Касаційного цивільного Суду Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 496/1691/19 зазначено, що тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завддано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

З урахуванням встановлених обставин під час розгляду справи щодо складу цивільного правопорушення, за наявності якого наступає відповідальність заподіювача шкоди, у тому числі й моральної, колегія суддів погоджується із висновками про обґрунтованість таких вимог позивача.

Зокрема, судом враховано, що ОСОБА_2 у зв`язку з пожежею зазнав вагомі переживання, залишався вдома, оскільки не міг керувати транспортними засобами, від нервового перенапруження з`явились больові відчуття в спині, що мало наслідком проходження лікування. Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показала, що у зв`язку з пошкодженням домоволодіння позивач зазнав істотних переживань. Він настільки нервував, що перебував у стані тимчасової непрацездатності (на лікарняному). Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав, що його батько переживав з приводу майна та дерев, знищених внаслідок пожежі. Він не міг спати та працювати. У позивача навіть розболілась спина та ноги на ґрунті нервового перенапруження. Він був вимушений приймати уколи.

Встановлені обставини переконливо свідчать про те, що у зв`язку з пошкодженням майна позивачу була заподіяна моральна шкода.

При визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди, суд вірно врахував характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та стягнув на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Колегія суддів погоджується із тим, що такий розмір відшкодування цілком відповідає вимогам розумності та справедливості, які згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦПК України відносяться до загальних засад цивільного законодавства.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Щодо розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду, колегія суддів виходить з такого.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).

Згідно з положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3)розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження №14-280цс18), зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначено про те, що витрати на правничу допомогу, які планує понести позивач та просить стягнути із відповідача, становлять 6000 грн. До відзиву додані квитанція №3118849 від 26 вересня 2024 року про оплату послуг надання правничої допомоги за договором № 546 від 23.05.2022 року , акт про надану правову допомогу від 26 вересня 2024 року яким зафіксовано виконання послуг у справі, детальний опис робіт, ордер адвоката.

У матеріалах справи (а.с 137-141, т.1) міститься копія договору № 546 від 23.05.2022 року на правничу допомогу.

Ураховуючи, що відповідь на відзив скаржником не подана, заперечень щодо необґрунтованості чи нерозумності розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу не заявлено й такі заперечення не озвучені представником відповідача в засіданні суду апеляційної інстанції, колегія суддів, ураховуючи подані на підтвердження витрат на правову допомогу докази, вважає заявлений розмір витрат розумним, надані послуги необхідними, з огляду на, що покладає такі витрати на відповідача у заявленому розмірі - 6000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 травня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 6 000 грн витрат на правничу допомогу, пов`язаних із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2024 року.

Судді: Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко