РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року

м. Рівне

Справа № 569/17708/24

Провадження № 22-ц/4815/1286/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання Андрошулік І. А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2024 року у складі судді Кучиної Н.Г., постановлену в м. Рівне,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення курсової різниці та трьох відсотків річних.

Представником позивача адвокатом Якобчуком Павлом Олександровичем подано заяву про забезпечення позову, у якій він просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 , а саме на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та офісного приміщення загальною площею 28,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . Свою заяву обґрунтовував тим, що відповідач уникає зустрічей та не погашає борг, який вже наявний у нього перед позивачем у сумі 699 746 грн за рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по справі № 569/14836/17 від 28 березня 2018 року, а тому реально забезпечити виконання рішення суду по даній справі можливо лише шляхом накладення арешту на на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та офісного приміщення загальною площею 28,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області № 569/2971/17 віл 10.08.2020 року, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду. На думку позивача, без застосування заходів забезпечення позову виконання рішення у справі буде неможливим.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Якобчука Павла Олександровича задоволено. Накладено арешт на майно ОСОБА_2 , а саме: на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та офісного приміщення загальною площею 28,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвала суду першої інстанції вмотивована наявністю належних та достовірних доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити в майбутньому виконання рішення суду.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, постановленою за невідповідності фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що рішенням Рівненського міського суду від 28 березня 2018 року було стягнуто з нього, ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 25 вересня 2007 року у сумі 699 746 грн. 78 коп.. Додає, що заборгованість за договором позики на підставі цього рішення суду стягнута в гривнях без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті. Зазначене рішення про стягнення боргу в гривнях набрало законної сили, і суд видав відповідний виконавчий документ. Доводить, що оскільки позивачка у позові визначила заборгованість у національній валюті гривні, яка судом задоволена також національній валюті, то позивач має право на стягнення на нарахування інфляційних втрат на цю заборгованість за весь час прострочення виконання зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Наголошує, що посилання ст.533, ст. 1049 ЦК України вже після винесення рішення суду, яке набрало законної сили, не має змісту, оскільки спір між сторонами договору позики вирішено і договірні відносини між ними припинено, а відтак вимога позивача з розрахунку про суму заборгованості 26 000 доларів США в гривневому еквіваленті 1 099 034, 86 грн. є незаконним. Вважає, що позивач має право на нарахування 3% річних за період з 28 березня 2018 року по 19 вересня 2024 року на суму 699 746 грн 78 коп, при чому, зважаючи на положення закону про позовну давність, такий період обмежується проміжком з 19.09.2021р. до 19.09.2024р., однак відповідного розрахунку позивач не надає. Більш того, позивач приховує факт примусового стягнення боргу в межах виконавчого провадження, де з нього стягнуто 53 041,25 грн. станом на 09.10.2024р.. Звертає увагу суду на те, що подання про забезпечення позову цілком необґрунтоване, не відповідає вимогам закону, в тому й числі щодо зустрічного забезпечення. Пояснює, що в на все його майно станом на час звернення із цією заявою про забезпечення позову, уже накладено арешт в межах виконавчого провадження № 630049060, а тому подання цієї заяви є зловживанням процесуальними правами з боку позивачки. З наведених міркувань просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення курсової різниці та трьох відсотків річних звернуласяОСОБА_1 .

Представником позивача адвокатом Якобчуком Павлом Олександровичем подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 , а саме на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та офісного приміщення загальною площею 28,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Цивільно-процесуальним законодавством України передбачено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Поруч із цим, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заявником на обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову зазначено, що за ОСОБА_2 зареєстровано нерухоме майно, що належить відповідачу на праві приватної власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Зважаючи на те, що відповідач уникає зустрічей зі позивачем та не погашає борг, який вже наявний в нього перед позивачем у сумі 699 746 грн за попереднім рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по справі № 569/14836/17 від 28 березня 2018 року, то забезпечення виконання рішення суду по даній справі можливо лише шляхом накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 та на У2 офісного приміщення загальною площею 28, 2 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області №569/2971/17 від 10.08.2020 року, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози невиконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Пунктом 2 ч. 1ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Із системного аналізу норм права вбачається, що підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.Вжиття заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції врахував співмірність виду забезпечення позову, за яким звернувся позивач, до суду та заявленим позовним вимогам, розмір яких становить 629 388,80 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Принцип співмірності передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу, про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

З висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 20/3560/18, вбачається, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду про існування реальної загрози того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача ОСОБА_1 у разі задоволення позову, за захистом яких вона звернулась до суду, та вважає, що оскільки відповідач на момент звернення із заявою про забезпечення позову не сплатив заборгованість за рішенням суду від 28 березня 2018 року Рівненського міського суду Рівненської області по справі № 569/14836/17 перед ОСОБА_1 , невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист порушених прав позивача, який полягає не тільки у відновленні становища, яке існувало до порушення, але й у запобіганні подальшого порушення прав заявника, за захистом яких вона звертається до суду. Крім того, такий захід забезпечення жодним чином не перешкоджає діяльності відповідача, не порушує його прав та інтересів.

Окрім того, у рішенні від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи.

Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар» (рішення у справі Брумареску, § 78).

Зважаючи на наведені обставини в сукупності, апеляційний суд приходить до переконання про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а такий вид забезпечення позову як арешт майна позивача не порушує принципів співмірності виду забезпечення позову та позовних вимог, забезпечення збалансованості інтересів сторін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує, що забезпечення позову є тимчасовим заходом, а його невжиття може суттєво порушити права та охоронювані інтереси позивача, утруднити чи зробити неможливим виконання у майбутньому рішення суду у випадку його винесення на його користь. При цьому, такий спосіб забезпечення позову відповідає обставинам справи та, водночас, вжиття таких заходів забезпечення позову не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища сторін до розгляду справи по суті.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2024 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Боймиструк С. В.

Гордійчук С. О.