Дата документу 15.05.2024 Справа № 314/5362/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 314/5362/23 Пр. № 22-ц/807/911/24Головуючий у 1-й інстанції: Кононенко І.О. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Онищенко Е.А.

за участі секретаря Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Михайло-Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернувся до Вільнянського раціонного суду Запорізької області із позовом (а.с. 2-7), в якому просив: - визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості, укладений 04 серпня 2003 року між ним - ОСОБА_1 та Колективним сільськогосподарським підприємством ім. Щорса (надалі КСП ім. Щорса), - визнати за ним - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на склади №23, № 24, площею 71 кв. м та АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що у 1990-х роках ОСОБА_1 працював в КСП ім. Щорса на посаді водія - механізатора. З 1998 року вищевказане підприємство перестало отримувати прибутки, за наслідком чого у нього виникла заборгованість, в т.ч. щодо заробітної плати перед своїми працівниками. Отже, з 1998 року у КСП ім. Щорса стала накопичуватися заборгованість із заробітної плати й перед позивачем. Під час ліквідації підприємства ліквідаційною комісією було вирішено в рахунок погашення заборгованості із заробітної плати здійснити шляхом передачі працівникам майна підприємства. Тому 04.08.2003 року між КСП ім. Щорса та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі - продажу № 13, за яким підприємство продало, а позивач придбав частину автогаражу бокси № НОМЕР_2 , 24, 25, 26 загальною площею 252 кв. м (договір та акт приймання-передачі вищевказаного нерухомого майна надається). Місце розташування майна: АДРЕСА_2 . Вищевказаний договір нотаріально посвідчений не був. Після отримання у власність вищевказаних боксів позивач став їх використовувати як складські приміщення для зберігання овочів та зерна. Вищевказане підтверджується технічними паспортами та листом-відповіддю Михайло - Лукашівської сільської ради, що додаються. На сьогоднішній день КСП ім. Щорса ліквідовано, правонаступників у підприємства немає. У серпні 2023 ГУ ДПС у Запорізькій області звернулося до Запорізького окружного адміністративного суду щодо стягнення із ОСОБА_1 заборгованості з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з повідомленнями-рішеннями № 0-0806 від 23.06.2021 року та № 0-0806 від 12.11.2021 року на загальну суму 13986,08 грн. на вищевказане нерухоме майно. ОСОБА_1 свої податкові зобов`язання виконав у повному обсязі, за наслідком чого 03.10.2023 року ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду позовну заяву ГУ ДПС у Запорізькій області було повернуто позовну заяву позивачу. Разом з тим, при сплаті вищевказаного податку позивач встановив, що розмір податку розрахований на площу 252 кв. м/ 268,40 кв. м. Натомість, позивач володіє складами (боксами) загальною площею 139,6 кв. м, що підтверджується технічними паспортами, копії яких додаються. Позивач припускає, що вищевказана розбіжність у розмірі площі складів (боксів) виникла через відсутність спеціальних технічних приладів у 2003 році, які могли точно розрахувати площу майна. Аби не допустити в майбутньому нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за надмірною площею, ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора із проханням зареєструвати право власності на склади (бокси) № 23 -26, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (так як раніше ОСОБА_1 право на реєстрацію такого нерухомого майна не реалізував). 08.09.2023 року позивач отримав від державного реєстратора відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки наданий договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально. Таким чином, на сьогоднішній день склалася така ситуація, що органи місцевого самоврядування та державної влади визнають ОСОБА_1 власником складів (боксів), зобов`язуючи останнього сплачувати відповідні податки за користування таким майном, але внести до реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо такого володіння ОСОБА_1 не може через недотримання вимог щодо нотаріального посвідчення угоди. Посвідчити нотаріально даний договір або укласти відповідний правочин на вищевказане майно з КСП ім. Щорса на сьогоднішній день неможливо через ліквідацію підприємства. Саме тому позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду тому з посиланням на п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК, ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1999 року), статті 227, 227-1 ЦК УРСР позивач вважав, що простого письмового укладення будь-якого іншого нерухомого майна саме за ЦК УРСР було цілком достатньо. Разом з тим, згідно ст. ст. 4, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачено, що Державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом, тому позивач з посиланням на ст. 128, 153 ЦК УРСР (1999 року) , ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), просили визнати такий договір дійсним, також з посиланням на ч. 2 ст.47 ЦК УРСР в редакції 1999 року і частина друга ст.220 ЦК України позивач звертав увагу суду, що договір купівлі-продажу складів (боксів) був підписаний сторонами правочину - продавцем та покупцем, складено акти приймання-передачі, однак, не посвідчений нотаріально, бо чинне на той час законодавство й не вимагало такого, сторони договору при його укладенні досягли згоди по усім суттєвим умовам, по взаємній домовленості сторін (п.1.2 Договору) товар продано за 1106,5 грн., в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі, також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється, на теперішній час у позивача виникла необхідність у внесені відомостей про дане нерухоме майно до єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак, йому, було відмовлено у вчиненні дій, посилаючись на те, що спірний договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально і зробити це на даний час можливість відсутня у зв`язку з тим, що продавець припинив свою діяльність.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_4 (а.с. 52).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 53) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2024 року (а.с. 71-74) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Відповідач із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 81-88) просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 91).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 28 березня 2024 року (а.с. 121), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 122), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, відповідного штату суддів апеляційного суду взагалі.

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу сторони позивача у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В автоматизованому порядку суддею Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю ОСОБА_5 у зв`язку із звільненням останньої у відставку (а.с. 135-136).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 137) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника позивача.

В автоматизованому порядку суддею Онищенко Е.А. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 139-140).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом (а.с. 130-132, 138), у тому числі позивач додатково через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 , представник останнього адвокат Блажко У.В.(а.с. 89) та представник відповідача - Михайло - Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області не з`явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Позивач ОСОБА_1 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив.

Відповідач Михайло - Лукашівська сільська рада Запорізького району Запорізької області подала апеляційному суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача за наявними в матеріалах справи документами на розсуд суду, щодо позиції, викладеної апелянтом в апеляційній скарзі, рада не заперечує проти її задоволення, а також повідомляє, що у сільській раді відсутня будь-яка інша офіційна інформація ніж та, що була викладена в листах - відповідях сільської ради від 16.06.2023 року № 599 та від 26.09.2023 № 1191, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с. 141-143).

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: клопотання відповідача задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, які не з`явились, за присутності представника позивача ОСОБА_1 адвоката Ведмедовської Г.О. (а.с.98-99) в режимі відеоконференції.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1).…змінити рішення (п.2).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд, першої інстанції, правильно відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, правильно керувався ст.ст. 12 - 13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, проте, разом із цим, помилково виходив одночасно із 2 (двох) взаємовиключних підстав для відмови, а саме: 1) недоведеність позовних вимог позивача та 2) відсутність доказів порушення прав позивача з боку відповідача, тобто неналежність відповідача.

Хоча, правильною у цій справі є та мала бути зазначена судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні лише одна із цих підстав, а саме: неналежність відповідача Михайло - Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

Та, відповідно, суд першої інстанції у цій справі не мав права розглядати позовні вимоги позивача по суті, та надавати будь-яку оцінку їм та доказам сторін, і зокрема, доказам позивача в цій частині.

Тому, підстави відмови позивачу у задоволенні його вищезазначеного позову у цій справі підлягають зміні.

Оскільки, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи… (ст. 13 ч. 1 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Виключним правом позивача ОСОБА_1 у цій справі є право:

- заявляти саме вищезазначені позовні вимоги, оскільки, в силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ч.1 ЦК України);

- та визначати саме відповідача - Михайло-Лукашівську сільську раду Запорізького району Запорізької області за своїм вищезазначеним позовом, оскільки, в силу вимог ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції не мав права за власною ініціативою без клопотання позивача ОСОБА_1 у цій справі замінювати неналежного відповідача належним, чи залучати будь-якого співвідповідача.

Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права… фізичних осіб… у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ч. 1 ЦПК України).

Так, при заявлені позивачем ОСОБА_1 у цій справі:

- саме позовних вимог про визнання дійсною вищезазначеної угоди (договору від 04.08.2003 року між ОСОБА_1 (покупець) з КСП ім. Щорса (продавець) в особі голови ліквідаційної комісії ОСОБА_6 частини автогаражу боксів № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 , копія а.с. 35-37),

- та, відповідно, саме як наслідок визнання дійсною останньої, суд міг лише за наявності для цього правових підстав (право власності на це майно належало до цього продавцю КСП ім. Щорса на законних підставах (свідоцтво КСП ім. Щорса про право власності на це майно, довідка КСП ім. Щорса про перебування цього майна на його балансі тощо) та право власності на нього було оформлено за КСП ім. Щорса на час укладення вищезазначеної угоди (04.08.2003 рік) сторін в установленому на той час законом порядку) і лише саме на вищезазначене нерухоме майно, яке саме було предметом цієї угоди (частини автогаражу боксів № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № 25, № 26, тобто загальною площею 252 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ), суд міг у цій справі визнати за позивачем право власності і лише на останнє,

- проте, в якості належного відповідача при заявлені саме вищезазначених позовних вимог позивачем у цій справі має виступати лише інша сторона цієї угоди (вищезазначеного договору купівлі продажу від 04.08.2003 року), а саме: КСП ім. Щорса (продавець), з вини саме якого, що мало б бути у тому числі доведено позивачем у цій справі, не було оформлено цей продаж майна саме з дотриманням установленого законом порядку (не посвідчено цю угоду нотаріально чи не зареєстровано право власності тощо), однак, яке, як правильно було встановлено судом першої інстанції, на час розгляду цієї справи вже припинено (ліквідовано) без правонаступників (ст.82 ч. 1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню).

Разом із тим, за змістом ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав…

Проте, позивач ОСОБА_1 та його представники у цій справі не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів взагалі того, що саме Михайло - Лукашівською сільською радою Запорізького району Запорізької області порушуються, не визнаються чи оспорються будь-які права позивача ОСОБА_1 на вищезазначені склади №23, № 24 та № 25, № 26 загальною площею 252 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , які він придбав за договором купівлі-продажу № 13 від 04.08.2003 року у КСП ім. Щорса (продавець).

Оскільки, як вбачається із змісту вищезазначеної позовної заяви позивача ОСОБА_1 у нього взагалі виник спір:

-не з Михайло - Лукашівською сільською радою Запорізького району Запорізької області, а з Головним управлінням Державної податкової служби України у Запорізькій області

= і лише в частині площі цього майна (загальною площею фактично 139,6 кв. м за технічними паспортами від 12.10.2023 року, виготовленими ФОП ОСОБА_7 на замовлення позивача ОСОБА_1 , без реєстрових лише з інвентарними номерами № 671/2023 на склади № 23-24 площею 71,0 кв. м (а.с. 39-43) та № 670/2023 та на склади № 25-26 площею 68,6 кв. м (а.с. 44-48), замість договірних 252 кв. м, згідно із актом поточних змін експерта ОСОБА_7 (а.с.57) не відомо, якими вимірювальними приладами в 2003 році користувались при обмірах цих складів, у 2023 році не виявлено реконструкції цих складів, обміри у 2023 році проводились електронною рулеткою, яка не допускає похибок в замірах,

= і лише з приводу сплати податку позивачем ОСОБА_1 на нерухоме майно у вигляді вищезазначених складів, відмінно від земельної ділянки та якій вже знайшов своє вирішення в адміністративному суді в іншій справі (позовна заява ГУ ДПС у Запорізькій області до ОСОБА_1 до Запорізького окружного адміністративного суду про стягнення податкового боргу 13986,08 грн., копія а.с. 23-26, податкові повідомлення - рішення №0-0806 від 23.06.2021 року та № 0-0806 від 12.11.2021 року на ім`я ОСОБА_1 на загальну суму 13986,08 грн., копії а.с. 30, на вищевказане нерухоме майно, ОСОБА_1 свої податкові зобов`язання виконав у повному обсязі, за наслідком чого було повернуто позовну заяву позивачу ст. 82 ч. 1 ЦПК України),

- з державним реєстратором, якій відмовився реєструвати з ОСОБА_1 право власності на вищезазначене нерухоме майно згідно із договором через відсутність нотаріального посвідчення останнього (зміст позовної заяви позивача а.с. 3), оскільки докази будь-якої відмови, у тому числі від 08.09.2023 року будь-якого державного реєстратора у будь-якій реєстрації за позивачем будь-якого права до його позову чи у подальшому у цій справі взагалі не були надані (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні на стороною позивача апеляційному суду також не надані).

Крім того, позивач у своєму вищезазначеному позові прямо зазначав (зміст позову а.с. 4), що «…факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється, на теперішній час у позивача виникла необхідність у внесені відомостей про дане нерухоме майно до єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак, йому, було відмовлено у вчиненні дій, посилаючись на те, що спірний договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально і зробити це на даний час можливість відсутня у зв`язку з тим, що продавець припинив свою діяльність…».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 саме належності відповідача Михайло Лукашівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, передбачені ст. 82 ЦПК України, у суді першої інстанції у цій справі були відсутні.

Оскільки, відповідач Михайло - Лукашівська сільська рада Запорізького району Запорізької області позов позивача у суді першої інстанції не визнавав (заява відповідача у суді першої інстанції а.с. 60-61).

Позивач та представники останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача ОСОБА_1 у цій справі у цій частині.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Разом із цим, в апеляційному суді відповідач Михайло - Лукашівська сільська рада Запорізького району Запорізької області подала апеляційному суду клопотання (а.с. 141- 143), в якому у тому числі зазначала: «… щодо позиції, викладеної апелянтом в апеляційній скарзі, рада не заперечує проти її задоволення, а також повідомляє, що у сільській раді відсутня будь-яка інша офіційна інформація ніж та, що була викладена в листах - відповідях сільської ради від 16.06.2023 року № 599 та від 26.09.2023 № 1191, копії яких наявні в матеріалах справи…».

Дійсно, в силу вимог ст. 364 ч. 4 абз. 2 ЦПК України визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.

Проте, в силу вимог ст. 206 ч. 4 ЦПК України …якщо визнання відповідачем позову суперечить закону …, то суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Апеляційним судом при вищевикладених обставинах встановлено, що визнання відповідачем Михайло - Лукашівською сільською радою Запорізького району Запорізької області апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та, відповідно, позову останнього у цій справі, лише в апеляційному суді при вищевикладених правильно встановлених апеляційним судом фактичних обставинах цієї справи суперечить закону, а тому не може бути прийнято апеляційним судом до уваги в силу вимог ст. 206 ч. 4 ЦПК України. Визнавати позов у справі може лише належний відповідач.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

Встановлено, що рішенням, що оскаржується, суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2024 року у цій справі слід змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.

Також, в разі лише часткового задоволення апеляційної скарги позивача при вищевикладених обставинах, позивач не має права в порядку ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 12, 81-82, 89, 367-368, 371 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2024 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 22.05.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Онищенко Е.А.