Справа №524/2624/24
Провадження №2/524/1494/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року Автозаводський районний суд м.Кременчука в складі головуючого судді Андрієць Д.Д., за участю секретаря Булаєнко С.М., позивача - ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики в сумі 15000 доларів США, відсотків в сумі 5904,24 доларів США, 3% річних в сумі 786,58 доларів США, ухвалив таке рішення.

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 12.07.2019 відповідач отримав від нього та його сина у позику кошти в сумі 400000 грн, що було еквівалентом 15000 дол.США. Відповідач зобов`язався повернути кошти в строк до 01.06.2022. Кошти відповідач у визначений строк не повернув. Вказав, що оскільки в договорі не зазначено, що позика є безпроцентною, то він має право на стягнення відсотків в сумі 5904,24 дол.США за період із 02.06.2022 по 29.02.2024. Також за вказаний період було нараховано 3% річних у зв`язку із порушенням відповідачем строку виконання зобов`язання в сумі 786,58 дол.США.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили задовольнити. Позивач зазначив, що кошти передавались у національній валюті. Представник позивача вказала, що законодавство не забороняє використання іноземної валюти у даних правовідносинах.

Стосовно доводів відповідача, викладених у відзиві, просила суд врахувати, що отримання відповідачем коштів у позику і написання розписки відбулось 12.07.2019, а події примушування його до виконання цивільно-правових зобов`язань відбулись у травні 2022 року. У вироках, на які посилається відповідач не зазначено про те, що він під примусом написав розписку.

ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА

У відзиві відповідач вказав, що проти задоволення позову заперечує. Просив врахувати, що розписка про отримання коштів була складена під примусом, що підтверджується вироками суду. Вказана обставина, на переконання відповідача, свідчить про недійсність договору позики.

Представник відповідача наголошував на тому, що у вироках суду, долучених відповідачем до відзиву , судом було встановлено, що група осіб у період з 11.05.2022 по 12.05.2022 примушувала ОСОБА_4 до повернення боргу, а саме 400000 грн, в еквіваленті 15000 дол.США. Саме за цих обставин відповідачем була написана розписка про отримання коштів, а не 12.07.2019, як вказує позивач.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ ПО СПРАВІ

10.10.2024 закрито підготовче провадження по справі.

НОРМИ ПРАВА

В ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України(далі ЦК України) визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 524, 533 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки(ст. 610, п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В. ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками(ст.1048 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч. 1,2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В ст. 231 ЦК України визначено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

В ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ОЦІНКА СУДУ

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, провадження № 61-14794 св 21.

На підтвердження факту передання коштів позивач надав суду оригінал розписки. Факт складання вказаної розписки відповідачем не оспорювався. Разом із тим, відповідач та його представник повідомили про те, що вказана розписка складені під психологічним та фізичним тиском, що на думку відповідача підтверджувалось долученими копіями вироків суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що «для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року по справі № 601/1083/16(провадження № 61-1182св20).

Суд враховує те, що долучені відповідачем докази підтверджують факт застосування до нього фізичного насилля з метою примушування до виконання зобов`язань з повернення коштів.

Разом із тим, суд враховує те, що у вироках Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.02.2022 по справі 524/3917/22, від 04.08.2022 по справі 524/4253/22, від 26.01.2023 по справі 524/5442/22, від 02.08.2022 по справі 524/4255/22, від 03.08.2022 по справі 524/4252/22 зазначено, що події із застосуванням до відповідача фізичного тиску відбулись з 11.05.2022 по 12.05.2022, в свою чергу долучена позивачем розписка про отримання коштів датована 12.07.2019, тобто за 2,5 роки до подій, описаних у вироках. Також, у зазначених вище вироках суду судом не було встановлено факту написання ОСОБА_4 розписки про отримання коштів внаслідок застосування до нього фізичного і психологічного примусу.

З цих підстав, суд вважає, що відповідач не довів те, що складання розписки про отримання коштів у борг відбулось через застосування до нього фізичного насилля з боку третіх осіб, тобто наявність причинного зв`язку між фізичним тиском і вчиненням правочину, а також відсутність його волі на вчинення правочину.

Враховуючи наведені висновки суд вважає за можливе встановити, що між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) 12.07.2019 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав позичальникові грошові кошти у сумі 400000 грн, що еквівалентом 15000 дол.США за курсом НБУ на момент укладення договору, а позичальник зобов`язався повернути кошти в сумі 15000 дол.США в строк до 01.06.2022.

За таких обставин, приймаючи до уваги зміст договору позики та враховуючи відсутність доказів, які б спростовували факт отримання коштів, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення боргу обґрунтованими.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).»

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц(Провадження № 14-446цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України щодо стягнення боргу в іноземній валюті, визначивши, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Із змісту договору позики від 12.07.2019 вбачається, що відповідач взяв на себе зобов`язання з поверненню коштів в сумі 15000 дол.США. З урахуванням висновків Верховного Суду суд вважає за можливе стягнути суму боргу в іноземній валюті доларах США.

Щодо вимог позивача про стягнення процентів за період з 02.06.2022 по 29.02.2024.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 18 вересня 2020 року по справі № 916/4693/15 зазначив: «Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Проценти, встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.»

Отже, враховуючи викладену позицію Верховного Суду вимоги позивача в частині нарахування відсотків відповідно до ст. 1048 ЦК України поза межами умов договору позики, суд вважає необґрунтованими. На переконання суду у спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не повернув позику у визначений строк, суд вважає вимоги позивача в частині нарахування відсотків, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 02.06.2022 по 29.02.2024 обґрунтованими.

Разом із тим, суд не погоджується із розрахунком вказаних відсотків та вважає за можливе навести власний розрахунок: ((15 000,00 x 3 % x 578 : 365 : 100(з 02/06/2022 до 31/12/2023)) + (15 000,00 x 3 % x 60 : 366 : 100(з 01/01/2024 до 29/02/2024))= 712,60 дол.США + 73,77 дол.США) = 786,37 дол. США

Отже, суд частково задовольняє позов та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 12.07.2019 сумі 15000 дол.США та 3% річних, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України в сумі 786,37 дол. США

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача суд стягує судові витрати в сумі 6006.66 грн, які складаються із судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог 72,78%.

З позивача на користь відповідача суд стягує витрати на правничу допомогу пропорційно розміру позовних вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено, а саме в сумі 5444 грн.

Вжиті судом на підставі ухвали Автозаводського районного суду м.Кременчука від 13 березня 2024 року заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст. 10, 12, 81, 141, 223, 258, 259, 263 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 12.07.2019 сумі 15000 дол.США та 3% річних в сумі 786,37 дол. США, судові витрати в сумі 6006.66 грн.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 , рнокпп НОМЕР_2 на користь ОСОБА_4 , рнокпп НОМЕР_1 судові витрати в сумі 5444 грн.

Заходи забезпечення позову вжиті на підставі ухвали Автозаводського районного суду м.Кременчука від 13 березня 2024 року по справі 524/2624/24 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.12.2024

Суддя Діна АНДРІЄЦЬ