КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянська районна у місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, -

установив:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів.

В обґрунтування вимог позову зазначила, що від шлюбу з ОСОБА_1 мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З вересня 2013 року вони припинили подружні відносини, почали проживати окремо.

В 2015 році шлюб між ними був розірваний.

Зазначала, що малолітній син завжди проживав з нею, перебував на її утриманні та під її доглядом, вихованням та розвитком.

Вказувала, шо відповідач постійно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям і здоров`ям сина, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, та не приймає участі в його утриманні.

З 2014 року вона почала проживати однією сім`єю з ОСОБА_4 , який замінив малолітньому сину ОСОБА_3 батька, прийняв її сина як свого, ставився до нього з любов`ю та піклуванням, утримував, займався доглядом, організовував розвиток, лікування, відпочинок та розваги дитини, проводив свій вільний від роботи час з сім`єю, жив інтересами та потреби сім`ї.

12 травня 2016 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , від цих відносин у них народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначала, що малолітній син ОСОБА_3 вважає батьком свого вітчима ОСОБА_4 , вважає, що у нього з сестрою один батько.

Вказувала, що в силу свого віку малолітній син ОСОБА_3 не пам`ятає свого біологічного батька ОСОБА_1 , який протягом 8 років жодним чином не цікавився сином і не виявляв навіть потреби спілкуватися з ним.

Зазначала, що відповідач жодного разу не прийшов до ОСОБА_3 в дитячий садок, жодного разу не прийшов до сина в школу, жодного разу не поспілкувався з педагогами та вихователями дитини з приводу його успіхів та потреб у навчанні.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року у справі №761/39515/17 її позов до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено.

Проте постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року скасовано в частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, та ухвалено нове рішення в цій частині, яким відмовлено їй у позбавленні ОСОБА_1 батьківських прав, та зобов`язано останнього змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_3 .

Однак, протягом 2018-2021 років відповідач жодним чином відношення до сина не змінив, як ігнорував його, так і продовжує це робити, не брав участі в утриманні сина, не виявляє бажання та наміру спілкуватися з ним.

Просила суд, позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Змінити спосіб стягнення з відповідача аліментів, визначений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року по справі №761/39515/17 з стягнення аліментів у твердій грошовій сумі на стягнення аліментів у частці від доходу (заробітку) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянська районна у місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви зазначив, що позовні вимоги позивача за первісним позовом не визнає у повному обсязі, оскільки твердження викладені в позові не відповідають дійсності.

Зазначав, що сторони не можуть дійти згоди щодо його участі, як батька у вихованні дитини ОСОБА_3 , у зв`язку з чим просив усунути перешкоди у його спілкуванні з сином та встановити йому наступний порядок спілкування з дитиною: 1)вихідні дні кожного 2-го та 4-го тижня поточного місяця (субота та/або неділя) з можливістю раз на місяць приїжджати за місцем проживання батька у місті Рівне з п`ятниці поточного тижня (ввечері після шкоди виїхати) до неділі (у неділю ввечері повернутися); 2)літні канікули 7-14 днів за місцем проживання батька та/або з можливістю відпочинку на морському або гірському курорті (з можливістю виїхати за кордон); 3)зимові канікули 7-14 днів за місцем проживання батька та/або з можливістю відпочинку на морському або гірському курорті (з можливістю виїхати за кордон).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської РДА про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Деснянська РДА про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 908 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що він вчиняв дії направленні на поновлення стосунків з дитиною.

Зокрема, він звертався до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА із заявою про перешкоджання позивачем в наданні йому можливості спілкування з сином та встановлення порядку його участі, як батька у вихованні дитини - ОСОБА_3 .

Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА листом від 19 квітня 2019 року повідомила, що він має надати документи для подальшого розгляду даного питання органами опіки та піклування.

Водночас, він не отримував такий лист, а Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА не надає докази його відправлення.

Крім того, він звертався до правоохоронних органів з повідомленням, що позивач перешкоджає йому в спілкуванні з дитиною.

Наголошує, що позивач перешкоджає йому у спілкуванню з дитиною.

Коли він намагається запропонувати свою участь або допомогу, позивач категорично відштовхує його пропозиції, звинувачує у власних образах.

Вказує, що дитина виховується чоловіком позивача, який не є його біологічним батьком.

Як зазначила позивач дитина в силу віку не пам`ятає свого батька, але фактично, рішення хто буде виконувати обов`язки батька відносно дитини, було прийнято особисто позивачем.

Логічним є і те, що дитина прив`язана більше до того з батьків та до тієї родини, з ким вона постійно проживає, але звинувачення його у свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов`язками та відсутності інтересу до власної дитини та, в подальшому, позбавлення його батьківських прав, не є справедливими, приймаючи до уваги той факт, що позивач сама чинить перешкоди та не сприяє налагоджуванню стосунків між батьком та сином.

Крім того, зазначає, що відмовляючи у задоволенні його зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що відповідач за зустрічним позовом не чинила йому перешкод у спілкуванні з дитиною, адже сторони між собою не спілкуються, а всім його намаганням взяти участь у житті дитини чиняться перешкоди.

Тому, він і просив у своїй зустрічній позовній заяві усунути перешкоди у його спілкуванні з сином та встановити йому порядок спілкування з дитиною.

Просив суд, скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 в повному обсязі, а його зустрічні позовні вимоги - задовольнити, та встановити йому наступний порядок спілкування з дитиною: вихідні дні кожної 2го та 4го тижня поточного місяця (субота та/або неділя) з можливістю раз на місяць приїжджати за місцем проживання батька у місті Рівне з п`ятниці поточного тижня (ввечері після школи виїхати) до неділі (у неділю ввечері повернутися); літні канікули - 7-14 днів за місцем проживання Батька та/або з можливістю відпочинку на морському або гірському курорті (з можливістю виїхати за кордон); зимові канікули - 7-14 днів за місцем проживання Батька та/або з можливістю відпочинку на морському або гірському курорті (з можливістю виїхати за кордон).

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що Шевченківським районним судом м. Києва та Київським апеляційним судом по справі №761/39515/17 у 2018 році встановлено факт свідомого безпідставного невиконання відповідачем ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 протягом 2013-2018 років.

Але враховуючи, що Київський апеляційний суд станом на 2018 рік вважав позбавлення батьківських прав виключною мірою, то ОСОБА_1 був наданий шанс (можливість) змінити ставлення до виховання сина, утримання сина та спілкування з сином.

Проте, ОСОБА_1 як не з`являвся в житті сина з 2013 року до 2018 року, так і не з`явився в житті ОСОБА_3 з листопада 2018 року до сьогодні.

Зазначила, що ОСОБА_1 , отримавши із суду першої інстанції її повторний позов про позбавлення його батьківських прав, навіть не озадачив себе реальною зміною ставлення до виконання батьківських обов`язків відносно сина, він не звертався ні до навчального закладу сина, на до педіатра, ні до тренера з футболу з метою отримувати інформацію відносно свого сина ОСОБА_3 , ОСОБА_1 навіть не запитував цієї інформації у неї - його не цікавить життя дитини.

Наголошує, що вчинення ОСОБА_1 певних дій після ініціювання позову про позбавлення його батьківських прав не доводить зміну його поведінки до дитини та його прагнення здійснювати належне піклування про дитину.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами 08 серпня 2012 року було укладено шлюб, який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2015 було розірвано.

ОСОБА_1 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 03 квітня 2013 року, актовий запис №590.

12 травня 2016 року ОСОБА_7 зареєстрували з ОСОБА_4 шлюб у Шевченківському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №401, внаслідок чого позивач за первісним позовом змінила своє прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 ».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 4000 грн., щомісячно, із їх індексацією відповідно до вимог законодавства, починаючи з 01 листопада 2017 року, до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2018 року в частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської РДА, Служба у справах дітей Деснянської РДА, про позбавлення батьківських прав відмовлено, попередивши ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Згідно характеристики на ОСОБА_3 , виданої вихователем та завідувачем дошкільного навчального закладу №111 Деснянського управління освіти м. Києва, мати ОСОБА_2 приділяє велику увагу вихованню та навчанню ОСОБА_3 , забезпечує всім необхідним для навчання та розвитку хлопчика, співпрацюючи з дошкільним закладом, вирішує всі питання, щодо навчально виховної роботи, відвідує батьківські збори та приводить і забирає ОСОБА_3 . Батько, ОСОБА_1 за весь період перебування ОСОБА_3 в ДНЗ не з`являвся жодного разу. Крім того, у вихованні ОСОБА_3 приймає участь ОСОБА_4 , який не є рідним батьком для хлопчика.

Відповідно до характеристики на ОСОБА_3 , виданої класним керівником та в.о. директором шкоди І-ІІІ ступенів №308 Деснянського району м. Києва, вихованням ОСОБА_3 займається вся його родина, у якій він проживає на даний час мати та вітчим. Мати, ОСОБА_2 та вітчим ОСОБА_4 , систематично відвідують школу, тісно співпрацюють з вчителем, постійно цікавляться навчанням дитини в школі, слідкують за станом здоров`я дитини. Батько, ОСОБА_1 , з моменту навчання сина не з`являвся у школі, батьківські зустрічі не відвідував, навчанням дитини не цікавився.

Відповідно до висновку №097 від 11 липня 2017 року психологічного обстеження дитини проведеного психологом Міським центром дитини Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Служба у справах дітей та сім`ї встановлено, що: 1) ОСОБА_3 має достатній рівень розвитку пізнавальних процесів, емоційно-вольової та особистісної сфер, які сформувалися у сприятливих умовах його виховання та проживання; 2)у хлопчика визначено високий рівень емоційної прихильності до матері, вітчима ОСОБА_4 та сестрички, які забезпечують потреби дитини, зокрема у наявності сім`ї, безпеці та комфорті; 3)у дитини не виявлено емоційної прихильності до гр. ОСОБА_1 , так як потребу у наявності дорослого чоловічої статті повноцінно задовольняє вітчим.

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах по ВП НОМЕР_2 від 06 лютого 2023 року №32723, наданого старшим державним виконавцем Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) ВДВС у м. Рівному, станом на 01 лютого 2023 року заборгованість зі сплати аліментів відсутня, переплата становить 4614,50 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , який починаючи з 2013 року проживав окремо від дитини, не виконував своїх батьківських обов`язків з його виховання протягом тривалого часу, не спілкувався із дитиною, тобто фактично самоусунувся від його виховання, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, не виявляв інтересу до його внутрішнього світу.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ним не надано доказів та підтвердження створення ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні з дитиною та його вихованні, а сам ОСОБА_1 тривалий час не спілкувався з дитиною та не приймав участі у його вихованні.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно з частинами 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України, зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину, щодо дитини.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Загалом Європейський суд з прав людини виділяє такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги; інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків; в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі; у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками; втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.

Суд першої інстанції на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідженні наявних у справі доказів правомірно вважав, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню малолітнього сина та його утриманню, не проявляє інтересу до дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже зібрані у справі докази в їх сукупності свідчать про наявність у цій конкретній справі обставин, які дають можливість для застосування до відповідача такої виключної міри впливу, як позбавлення батьківських прав, враховуючи, в даному випадку, якнайкращі інтереси дитини.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано будь-якими належними доказами апелянтом, останній свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, оскільки протягом майже усього життя хлопчика та усього часу розгляду справи належним чином не здійснив будь-яких дій, щоб налагодити відносини з дитиною.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції також враховано поведінку відповідача, щодо відсутності з його боку будь-якого виховання дитини, тривалого не навідування дитини взагалі, відсутність інтересу до навчання дитини та його потреб.

Заперечення відповідача проти первісного позову (у формі апеляційної скарги) про позбавлення батьківства на думку апеляційного суду не свідчать безумовно про інтерес останнього до дитини, оскільки навіть після ухвалення судом першої інстанції рішення, що оскаржується відповідач не вчинив жодних дій по відношенню до сина, не намагався з ним зустрітися, не відвідував його. Також апелянтом не доведено, що йому чинилися перешкоди будь-яким чином виконувати свої батьківські обов`язки, щодо виховання сина або він їх не виконував з поважних причин.

Враховуючи, що у матеріалах справи наявні беззаперечні та достатні докази, які свідчать, що ОСОБА_1 у порушення вимог ст. 150 СК України свідомо не виконує обов`язки, щодо виховання та розвитку дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у даній справі правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 .

На користь такого висновку, на думку апеляційного суду, свідчить також рішення Шевченківським районним судом м. Києва і постанова Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року по справі №761/39515/17, згідно яких встановлено факт свідомого безпідставного невиконання відповідачем ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 протягом 2013-2018 років.

Колегія суддів звертає увагу, що Київський апеляційний суд станом на 2018 рік вважав позбавлення батьківських прав виключною мірою, а тому ОСОБА_1 була надана можливість змінити ставлення до виховання, утримання свого сина та спілкування з сином, проте відповідач за первісним позовом даною можливістю не скористався.

Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2022 року по справі №149/2510/21 висловив наступну правову позицію - особливістю справи, що переглядається, є те, що позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав вдруге. У такому разі позивач має надати докази на підтвердження того, що після ухвалення рішення про відмову в позбавленні батьківських прав (яке ґрунтувалося на висновку про те, що позбавлення таких прав є крайнім заходом впливу на відповідача) відповідач не змінив ставлення до виховання дитини, батьківські обов`язки й надалі не виконує. Водночас відповідач має надати докази на підтвердження зміни його ставлення до виконання батьківських обов`язків, існування об`єктивних перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Верховний Суд роз`яснив, що саме відповідач після того як його було попереджено судом про необхідність зміни ставлення до виховання дитини і при повторному зверненні до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, - повинен доводити, що з часу такого попередження він змінив ставлення до сина.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 на спростування доводів позивача викладених у первісній позовній заяві повинен був надати докази того, що він з 2018 року по 2021 рік звертався до навчального закладу за місцем навчання його сина ОСОБА_3 і цікавився успіхами і потребами сина, звертався в період з 2018 року до 2021 року до лікувального закладу, педіатра з приводу стану здоров`я сина його лікування та потреб.

Натомість, як встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 в період з листопада 2018 року по серпень 2021 року нічого не вчиняв, що б з свідчило про зміну його ставлення до виховання та спілкування з сином ОСОБА_3 .

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідача брати участь у вихованні та розвитку дитини в період з моменту ухвалення судового рішення від 21 листопада 2018 року про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав до повторного звернення позивача до суду з цим позовом ОСОБА_1 суду не надав.

Вчинення відповідачем певних дій після ініціювання позову про позбавлення батьківських прав не доводить зміну його поведінки до дитини, прагнення здійснювати належне піклування про нього.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 травня 2019 року у справі №661/2532/17 (провадження №61-46449св18) зазначено, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.

Також у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №398/4299/17 (провадження №61-2861св20) зроблено такий висновок: «[.] Лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. [.] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав».

Верховний Суд дійшов переконання що у такій правовій ситуації, коли є рішення судів (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного із батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого із батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий із батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

Верховний Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте першочергово мають враховуватися якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для ухвалення рішення, а також оцінку всіх доказів у справі, які підтверджують виконання чи нехтування батьком/матір`ю своїми батьківськими обов`язками. Позбавлення батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права батька/матері є пропорційним меті позбавлення батьківських прав. Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява №10879/11) ЄСПЛ зазначив, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. У цій справі ЄСПЛ звернув увагу на те, що заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином, зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього (§ 52). Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зав`язків між ним і його сином і підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини (§ 54). Існуючі сімейні зв`язки між подружжям і дітьми, про яких вони фактично піклуються, зумовлюють захист відповідно до Конвенції. Більш того, якщо минув значний проміжок часу з того моменту, як дитина жила разом зі своїми біологічними батьками, то інтерес цієї дитини в тому, щоб його de facto сімейна ситуація знову не змінилася, може домінувати над інтересами батьків, щоб їх сім`я возз`єдналася (§ 55).

Отже, за встановлених обставин апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо доведеності свідомого, без поважних причин невиконання батьком своїх обов`язків по відношенню до сина, оскільки вирішуючи питання позбавлення відповідача батьківських прав судом першої інстанції на перше місце правильно були поставлені «якнайкращі інтереси дитини», а вже потім батька, поведінка якого, з урахуванням встановлених судовим розглядом обставин, свідчить про небажання виховувати та спілкуватися з сином.

Разом з тим колегія суддів вважає за доцільне роз`яснити апелянту, що у відповідності до ст. 169 СК України мати, батько, які позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта, проте не містять жодних висловлювань апелянта, щодо його безпосереднього особистого відношення та ставлення до дитини, його бажань або зобов`язань, щодо налагодження відносин з сином, його намірів, які можна було б розцінити, «як в найкращих інтересах дитини».

Колегія суддів також знаходить обґрунтованим та мотивованим рішення суду першої інстанції і в частині відмовлених зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, з огляду на наступне.

Як вже вказувалося вище, після розірвання між сторонами шлюбу, син ОСОБА_3 став проживати разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За приписами ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч. 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Ст. 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач за зустрічним позовом звертався із заявою до Органу опіки та піклування про визначення способу участі у вихованні його сина ОСОБА_3 , листом Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА №01-10-Д-325 від 19 квітня 2019 року запропонувала ОСОБА_1 надати відповідний перелік документів, проте станом на 16 лютого 2023 року батько малолітньої дитини ОСОБА_1 із заявою, щодо участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною, ОСОБА_11 до служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА повторно не звертався.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем за зустрічним позовом не надано доказів та підтвердження створення ОСОБА_2 перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною та її вихованні, а сам ОСОБА_1 тривалий час не спілкувався з дитиною та не приймав участі у його вихованні.

Доводи апеляційної скарги позивача за зустрічним позовом не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди ОСОБА_1 з висновками суду, повторюють доводи зустрічної позовної заяви. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про відмову їх задоволення.

Європейським судом з прав людини зазначено, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, §23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], §41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті спору.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба