П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 грудня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лук`янчук Юлія Петрівна про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просить суд визнати недійсним заповіт від 06 червня 2023 року, складений ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є донькою ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . Після смерті ОСОБА_5 відрилась спадщина та до спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи. 16 червня 2023 року вона склала нотаріально засвідчену заяву про прийняття спадщини після смерті батька та направила її до приватного нотаріуса КМНО Лук`янчук Ю.П. Приватний нотаріус КМНО Лук`янчук Ю.П. листом від 03 липня 2023 року повідомила про заведення спадкової справи 12 червня 2023 року № 12/2023 на підставі поданої заяви від спадкоємця за заповітом. Таким чином, їй стало відомо про те, що 06 червня 2023 року, тобто за день до смерті, ОСОБА_5 склав заповіт, за яким останній все своє майно заповідав дружині ОСОБА_3 . Вважає, що вказаний заповіт має бути визнаний судом недійсним з огляду на наступне. У заповіті з верху вказано дату - 06 червня 2023 року, а після підпису вказано дату - 06 травня 2023 року. Таким чином, форма заповіту була порушена. ОСОБА_5 тривалий час хворів та знаходився у лікарні, а тому фізично не міг особисто звернутися до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії, оскільки станом на 31 травня 2023 року він практично не говорив. У заповіті вказано, що у зв`язку із хворобою ОСОБА_5 за його дорученням текст заповіту підписано ОСОБА_6 . Разом з тим, ОСОБА_5 фізично не міг запросити іншу особу для підпису заповіту замість себе. Крім того, ОСОБА_5 не оформлював доручення на підпис заповіту замість себе іншою особою ОСОБА_6 . Таке доручення відповідно до положень законодавства повинно бути вчинено у такому ж самому вигляді як і заповіт. У заповіті не вказано про хворобу, а саме будь-яке захворювання рук, яке б не дозволяло ОСОБА_5 підписати заповіт. Крім того, ОСОБА_5 не хворів на захворювання рук, оскільки він хворів на хвороби серця та рак.

Наведене вказує на відсутність передбачених законом підстав для підписання заповіту замість заповідача іншою особою та свідчить про порушення при посвідченні оспорюваного заповіту вимог закону щодо його форми.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини, викладені нею у позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , вказує, що доводи апеляційної скарги не відповідають дійсності, є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що не можуть бути задоволені, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скарги залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач є донькою ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1, а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1, а.с. 12).

16 червня 2023 року позивач склала нотаріально засвідчену заяву про прийняття спадщини після смерті батька та направила її до приватного нотаріуса КМНО Лук`янчук Ю.П. (т. 1, а.с. 14).

Приватний нотаріус КМНО Лук`янчук Ю.П. листом від 03 липня 2023 року повідомила про заведення 12 червня 2023 року спадкової справи № 12/2023 на підставі поданої заяви від спадкоємця за заповітом (т. 1, а.с. 15).

06 червня 2023 року ОСОБА_5 склав заповіт, за яким останній все своє майно заповідав дружині ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 16).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний нею заповіт ОСОБА_5 має ознаки недійсності.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Вимоги, щодо форми та порядку посвідчення заповіту, встановлені статтями 1247-1253 ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом частин першої - третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Порядок посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування передбачений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Відповідно до вимог пункту 1.7 глави 3 розділу ІІ Порядку № 296/5 нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Згідно з пунктом 1.8 глави 3 розділу ІІ Порядку № 296/5 якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Встановлено, що у зв`язку з перебування ОСОБА_5 у медичному закладі через хворобу, за його дорученням, у його присутності та у присутності нотаріуса текст заповіту підписано ОСОБА_6 . ОСОБА_5 до підписання заповіту самостійно його прочитав вголос в присутності нотаріуса. Також заповіт окремо прочитала і підписант ОСОБА_6 .

Зазначені обставини підтверджено особистими поясненнями нотаріуса Лук`янчук Ю.П. та допитаною в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_6 , яка підписала спірний заповіт.

Також судом встановлено, що нотаріус Лук`янчук Ю.П. та підписант ОСОБА_6 підтвердили, що волевиявлення заповідача ОСОБА_5 при складенні оспорюваного заповіту було вільним та без будь-якого примусу.

У тексті заповіту зазначені всі необхідні відомості та містяться вказівки про встановлення нотаріусом особи, яка підписала заповіт від імені заповідача ОСОБА_5 , а також про перевірку їх дієздатності.

На прохання заповідача ОСОБА_5 заповіт записаний нотаріусом зі слів заповідача за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, що свідчить про те, що при посвідченні заповіту нотаріусом було дотримано вимог законодавства.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заповіт був складений та посвідчений у відповідності до вимог закону, оскільки ОСОБА_5 у зв`язку з хворобою, про що зазначено у заповіті, не міг самостійно підписати заповіт, а тому він був підписаний ОСОБА_6 , що відповідає встановленому порядку посвідчення заповіту.

Доводи апеляційної скарги про те, що в оспорюваному заповіті не зазначено фізичних вад або хвороб спадкодавця, які б заважали його особисто прочитати та підписати заповіт та ненадання відповідачем доказів підтвердження волевиявлення ОСОБА_5 при укладеного оспорюваного заповіту апеляційний суд відхиляє виходячи з наступного.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що саме позивач посилаючись на відсутність волевиявлення ОСОБА_5 на складання опорюваного заповіту, мала довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Зважаючи на посвідчення оспорюваного позивачем заповіту нотаріально та його реєстрацію у спадковому реєстрі, суд виходить з принципів доброчесності посадових осіб, в даному випадку нотаріуса, яка за законом належним чином перевіряє особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії, її дієздатність, волевиявлення та дійсні наміри, особу громадянина, який підписався за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати правочин (пункти 1, 6 Глави 3, пункт 1 Глави 4, Глава 6 Порядку).

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що тлумачення частини 2 статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК.

При складанні та посвідченні заповіту основним є переконатися у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину.

Тому штучно віднаходити підстави для того, щоб визнати заповіт недійним, не відповідає засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача, волевиявлення заповідача на спадкування його майна особою, зазначеною ним у заповіті.

За відсутності безумовного встановлення порушення вимог законодавства при посвідченні заповіту, скасовується вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача, та позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном, а у разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього.

«Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.»

Такі висновки висловлені Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі №369/1913/17.

Оскільки позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами, що волевиявлення ОСОБА_5 щодо розпорядження належним йому майном на користь ОСОБА_3 не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, за відсутності доведених порушень при складанні та посвідченні оспорюваного позивачем заповіту, враховуючи принцип свободи заповіту як принципу спадкового права, необхідність поваги до волі заповідача, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лук`янчук Ю.П. 06 червня 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 232,233.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Таким чином, доводи апеляційної скарги з урахуванням наведених в цій постанові апеляційного суду підстав та обґрунтувань, зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів зроблений судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційних скарг без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.