КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 361/1412/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/17714/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2024 року, постановлену під головуванням судді Семенюта О.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про скасування арештів майна, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кочмарьова Т.С. звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила: скасувати арешт, накладений постановою від 05 серпня 2011 року старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Киричок В.М., на все рухоме і нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 ; скасувати арешт, накладений постановою від 15 червня 2012 року старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Киричок В.М., на земельну ділянку з кадастровим номером :00:064:0098, площею 0,1001 га, розташованою в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 1-5).

05 серпня 2024 року до суду надійшла заява про закриття провадження у справі від представника відповідача - Невгад Я.В., в якому останній просив закрити провадження у даній справі на підставі п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України (т. 1 а.с. 244-248).

Посилався на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки арешти на майно позивача було накладено під час досудового слідства у кримінальній справі №24-113 на підставі ст.126 КПК України 1960 року. Під час здійснення досудового розслідування цієї справи, яке в подальшому стало кримінальним провадженням №0000003, внесеним до ЄРДР 21 грудня 2012 року, та до передачі справи в суд, набув чинності КПК України 2012 року. Ці обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 має право скасувати арешт відповідно до норм чинного КПК України за правилами кримінального, а не цивільного судочинства (т. 1 а.с. 244-248).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2024 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 задоволено. Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про скасування арештів майна закрито (т. 2 а.с. 10-12).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 14 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 13-15).

На обґрунтування скарги зазначала, що оскаржувана ухвала є незаконною, винесеною без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, що вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного на майно особи, що не є учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 р.

Вказувала, що в лютому 2024 року вона звернулася в порядку виключної підсудності до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про зняття арештів з її майна, що було накладено постановами старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Киричок В.М. від 05 серпня 2011 року та 15 червня 2012 року в кримінальній справі №24-113. Дану справу було скеровано для розгляду до Бориспільського міськрайонного суду Київської області. В своїй позовній заяві обґрунтувала, чому саме її вимоги про зняття арешту повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства та посилалася на висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц за позовом фізичної особи до Головного управління Національної поліції в Київській області та Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого.

В якості доказів, що до кримінальної відповідальності в справі №24-113 вона не притягалася, були надані лист СУ ГУ НП в Київській області від 21.06.2018 року вих.№24/43-84аз де зазначено, що «…відповідно до даних інтегрованої інформаційної пошукової системи МВС «Армор» та Єдиного реєстру досудових розслідувань встановлено, що відносно ОСОБА_1 слідчими підрозділами ГУ НП В Київській області відомості до ЄРДР не вносилися» та лист Генеральної прокуратури України від 20.06.2018р. вих.№27/1-318вих-18 де вказано, «…що за результатами опрацювання масиву даних ЄРДР кримінальні провадження, у яких ОСОБА_1 є підозрюваною, обвинуваченою, не встановлені.».

На стадії підготовчого судового засідання представником відповідача було надано додаткові докази і відповідно, позивач дізналася додаткову інформацію щодо кримінального провадження за №24-113. Зокрема, Головне слідче управління Національної поліції України листом від 12.07.2024 р. надає інформацію правовому департаменту НП України щодо кримінальної справи №24-113. З даного листа вбачається, що Головним слідчим управлінням МВС України 14.11.2012 року завершено досудове розслідування у кримінальній справі №24-113. В подальшому, матеріали кримінальної справи №24-113 внесені до ЄРДР за №0000003 від 21.11.2012р. 17.07.2013 р. КП №0000003 з обвинувальним актом направлено до Дніпровського районного суду м. Києва. Даний лист не містить інформації, що ОСОБА_1 являється в статусі обвинуваченої в даному кримінальному провадженні. Як вбачається з інформації, що міститься в загальному доступі в Реєстрі судових рішень, 25 грудня 2023 року Дніпровським районним судом м. Києва винесена ухвала в справі №755/17807/13-к, відповідно до якої звільнено від кримінальної відповідальності у КП №0000003 від 21.11.2012р. всіх обвинувачуваних осіб у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а саме кримінальне провадження закрито.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.06.2020 по справі № 727/2878/19 щодо юрисдикції спору про звільнення майна з-під арешту зазначає: «35. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на її висновки, сформульовані в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц за позовом фізичної особи до Головного управління Національної поліції в Київській області та Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року: 35.1. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачають застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у закритій кримінальній справі. 35.2. Справу про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Вирішення порушеного позивачем питання про звільнення майна з-під арешту в порядку кримінального судочинства потребувало би відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину. Для такого відновлення необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування позивача. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів. 35.3. Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. 36. Отже, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала загальний висновок щодо неможливості вирішення за правилами кримінального судочинства питання про звільнення майна з-під арешту після закриття кримінального провадження постановою органу досудового розслідування. Також, правовий висновок узгоджуються з правовою позицією ВСУ у постановах від 24.04.2019 справа № 2-3392/11 та від 15.05.2013 року справа № 6-26цс13. Отже, якщо арешт майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства. Позиція Великої Палати Верховного Суду стосовно юрисдикційної підсудності щодо зняття арешту з майна накладеного в рамках кримінального провадження залишається не змінним - розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, навіть за умови, що особа (власник) не є учасником кримінального провадження, якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року, а не КПК України 2012 p., то спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду України викладеного у справі №911/1247/18 від 21.08.2019 року, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. Захист майнового права фізичною чи юридичною особою відповідно до вимог ЦПК України може здійснюватись в порядку цивільного судочинства (т. 2 а.с. 13-15).

25 листопада 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Національної поліції України - Невгад Я.В., у якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення (т. 2 а.с. 39-42).

У судовому засіданні представникОСОБА_1 - адвокат Кочмарьова Т.С. підтримала скаргу і просила її задовольнити. Представник Національної поліції України - Войчук І.В. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені повідомленнями на зазначену ними адресу тобто належним чином, про що у справі є докази. Апелянт П`янкова М.В. про розгляд справи апеляційним судом 19 грудня 2024 року була сповіщена 19 листопада 2024 року повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС. Факт належного повідомлення позивачки підтвердила її представник - адвокат Кочмарьова Т.С., про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання(т. 2 а.с. 34-38, 49).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Закриваючи провадження в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Як вбачається зі змісту витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №32503910 від 09 серпня 2011 року (т. 1 а.с.6) та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №362771735 від 22 січня 2024 року (т. 1 а.с.14-18), постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Киричок В.М. від 05 серпня 2011 року був накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №364097388 від 01 лютого 2024 року (т. 1 а.с.9-13) вбачається, що на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :00:064:0098, розташовану по АДРЕСА_1 , яка належить позивачу, був накладений арешт на підставі постанови старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Киричок В.М. від 15 червня 2012 року.

Відтак, арешт на рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_1 , був накладений під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі ст.126 КПК України 1960 року.

Зі змісту листа першого заступника начальника ГСУ НПУ від 6 березня 2024 року вбачається, що досудове розслідування кримінальної справи №24-113 було завершено 14 листопада 2012 року(т. 1 а.с.133).

Після вступу в законну силу нового КПК України відомості щодо кримінальної справи були внесені до ЄРДР 21 грудня 2012 року за №0000003.

17 липня 2013 року обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні був затверджений процесуальним керівником Генеральної прокуратури України та скерований до Дніпровського районного суду м. Києва.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

У частинах першій та третій статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що вказані правовідносини виникли коли діяв КПК України від 1960 року.

При цьому, апеляційний суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 461/233/17-ц (провадження № 14-326цс18), згідно яких: «Порядок накладання арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статтях 126, 234 КПК України від 1960 року.

Після набрання чинності КПК України від 2012 року, на час звернення до суду з цивільним позовом позивач мав право захистити свої права відповідно до норм КПК України, у порядку кримінального судочинства.

Таке право передбачене пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року, а саме, що питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Разом з тим з набранням чинності КПК України від 2012 року права власника, який не є учасником кримінального провадження, якщо при проведенні дізнання чи попереднього слідства були порушені його права власника, стали більш захищеними саме заходами кримінально-процесуального закону.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Перехідні положення» КПК України від 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу.

Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України від 2012 року, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Оскільки кримінальне провадження у справі, у якій ухвалена постанова про заборону на проведення реєстраційних операцій (реєстрація, перереєстрація) щодо автомобіля триває, справа не передана до суду на час набрання чинності КПК України від 2012 року, то вирішення питання щодо зняття арешту чи оскарження дій чи бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України від 2012 року.

Згідно зі статтею 174 КПК України від 2012 року інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження ? судом.

Зазначені вимоги співпадають з положеннями частини четвертої статті 21 КПК України (згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України) та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.

Крім того, відповідно до пункту першого частини першої статті 303 КПК України від 2012 року передбачено право оскарження під час досудового провадження рішення, дії чи бездіяльності слідчого володільцем тимчасово вилученого майна іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Тобто чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника, який не є учасником кримінального провадження і, разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства».

Частиною 6 статті 126 КПК України 1960 року, визначено, що накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Проте, нормами КПК України 1960 року не було визначено процесуального порядку скасування арешту майна за зверненням осіб, які не є учасниками кримінального провадження.

Разом з тим відповідно до статті 174 КПК України 2012 року (у чинній редакції) підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (частина перша статті 174 КПК України 2012 року в чинній редакції).

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина друга статті 174 КПК України 2012 року в чинній редакції).

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частини третя та четверта статті 174 КПК України 2012 року в чинній редакції).

Пункт 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року передбачає, що запобіжні заходи, в тому числі і скасування арешту майна, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, арешт на майно, накладений за правилами кримінального судочинства підлягає скасуванню за правилами того ж виду судочинства. Але оскільки нормами КПК України 1960 року не було визначено порядку скасування арешту майна за ініціативою осіб які, не були учасниками кримінального провадження, але є власниками або володільцями арештованого майна, при вирішенні зазначеного питання підлягають застосуванню норми КПК України 2012 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке:

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Відтак, розгляд питання щодо скасування арешту, накладеного постановою від 05 серпня 2011 року та від 15 червня 2012 року старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Киричок В.М. на майно, що належить ОСОБА_1 , має відбуватися в порядку КПК України 2012 року.

При цьому, позивачці слід роз`яснити її право на судовий захист у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо неможливості вирішення за правилами кримінального судочинства питання про звільнення майна з під-арешту після закриття кримінального провадження постановою органу досудового розслідування, колегія суддів відхиляє, як нерелевантні.

Крім того, у цій справі, яка переглядається апеляційним судом, кримінальне провадження закрито ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 грудня 2023 року у справі № 755/17807/13-к під час якого були вирішені питання про скасування арешту накладеного на майно осіб, які не притягувались до відповідальності в рамках кримінальної справи, а така ухвала переглядається апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів їх відхилила.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 19 грудня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова