КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 грудня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області, постановлену у складі судді Янченка А.В. в м. Київ 03 вересня 2024 року щодо відмови у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору будівельного підряду та стягнення грошових коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив розірвати договір генерального підряду на виконання будівельних та ремонтних робіт від 28 жовтня 2021 року, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачені грошові кошти в сумі 395781,30 грн. на підставі договору генерального підряду на виконання будівельних та ремонтних робіт від 28 жовтня 2021 року, 3 % річних в розмірі 21795,08 грн., неустойку в розмірі 26517,35 грн., індекс інфляції в розмірі 53599,44 грн. на підставі договору генерального підряду на виконання будівельних та ремонтних робіт від 28 жовтня 2021 року.

Також в серпні 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якому просив накласти арешт на майно, що належить відповідачу, а саме на земельну ділянку, кадастровий номер :03:008:5246, пл. 0,0719 га., належну ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 431 від 11 травня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тимчук В.О., із забороною розпорядження та відчуження.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову, наклавши арешт на майно, що належить відповідачу, а саме на земельну ділянку, кадастровий номер :03:008:5246, пл. 0,0719 га., належну ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 431 від 11 травня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тимчук В.О. із забороною розпорядження та відчуження, покласти на відповідача судові витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та повторно викладав обставини справи, зазначені в позовній заяві.

Наголошував, що на момент подачі апеляційної скарги до суду земельна ділянка, кадастровий № :03:008:5246, площею 0,0719 га, яка була придбана ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 431 від 11 травня 2023 року, є зареєстрованою за ним на праві власності, що підтверджується інформаційною довідкою від 14 вересня 2024 року.

Наводив правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 31 січня 2019 року в справі № 761/45074/17, про те, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову, і аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 20 лютого 2020 року в справі № 510/5745/18.

Відповідач, знаючи, що в суді знаходиться позовна заява майнового характеру про стягнення грошових коштів, може відчужити належну йому земельну ділянку на користь інших осіб, внаслідок чого у позивача не буде можливості стягнути грошові кошти в розмірі 250000 грн. із відповідача внаслідок невиконання істотних умов договору генерального підряду на виконання будівельних та ремонтних робіт від 28 жовтня 2021 року, тобто вищевказане припущення є обґрунтованим, а тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Посилався на правову позицію, висловлену в рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, згідно якої з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову.

Вказував, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що підтверджується правовим висновком в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі № 381/4019/18.

По-друге, права інших осіб не можуть бути порушені в зв`язку із застосуванням відповідних заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, які просить вжити апелянт, є співмірними із заявленими позовними вимогами та цілком відповідають характеру спірних правовідносин, ніяким чином не порушать прав учасників спору, а навпаки, можуть забезпечити рівність таких прав. Ужиття заходів забезпечення позову захистить права ОСОБА_1 у випадку задоволення його позовних вимог. Права та інтереси відповідача внаслідок забезпечення позову не будуть порушені або обмежені, оскільки заходи забезпечення позову мають виключно тимчасовий характер і після вирішення спору по суті вони будуть скасовані і у випадку ухвалення рішення на користь відповідача він і надалі зможе реалізовувати свої права.

По-третє, в оскаржуваній ухвалі суд зазначив, що представником позивача належним чином не обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, однак така позиція суду першої інстанції спростовується постановами Верховного Суду. Позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову у вигляді арешту майна та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача. Невжиття такого заходу забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду у даній справі, відповідач зможе здійснити відчуження спірного майна на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на судовий ефективний захист. Накладення арешту на спірне майно по суті не призведе до обмеження прав відповідача на володіння та користування майном, а слугуватиме заходом запобігання можливості порушень прав позивача. Посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17, Верховного Суду в постанові від 31 січня 2019 року в справі № 761/45074/17.

Щодо застосування норм матеріального та процесуального права, посилався на рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, ст. 151, 149, 150, 153 ЦПК України, ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судову практику ЄСПЛ.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 16 грудня 2024 року відповідач ОСОБА_3 не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлений шляхом направлення судової повістки-повідомлення на відому суду адресу.

Згідно трекінгу Укрпошти щодо поштового відправлення, направленого на адресу відповідача ОСОБА_3 , адресат відсутній за вказаною адресою, а відтак відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи наведене, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, його неявка не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторони відповідача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що 28 жовтня 2021 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з кадастровим номером :01:100:5786 за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом БРНО Київської області Нєльзіним М.С. Крім того, 28 жовтня 2021 року було укладено договір генерального підряду на виконання будівельних та ремонтних робіт між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідно до якого генеральний підрядник зобов`язується за замовленням замовника виконати роботи з будівництва та ремонту жилого будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:100:5786, а замовник зобов`язується належним чином прийняти виконанні роботи та оплатити їх згідно умов договору. У п. 3.1 зазначено, що сума договору становить 395781,30 грн., що еквівалентно 15000 доларів США. У п. 4.1 договору зазначено, що виконання робіт становить до 01 червня 2022 року з моменту підписання сторонами даного договору. Однак на теперішній час відповідач ОСОБА_3 не приступив до виконання своїх зобов`язань, визначених в договорі підряду, дотепер не поставлений та не зведений будинок пл. 130 кв.м., який є предметом договору підряду. Відповідачем в односторонньому порядку порушені всі строки виконання договору підряду, хоча останній гарантував, що будинок з його матеріалів буде зведено у строки, які чітко визначені та узгоджені сторонами договору підряду.

Додатками до позовної заяви зазначено копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2021 року, копію витягу з ДРРП на нерухоме майно від 28 жовтня 2021 року, копію договору генерального підряду на виконання будівельних та ремонтних робіт, вимоги із доказами направлення відповідачу, копії паспортних документів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 повторно викладав обставини, зазначені в позові, наводив зміст ст. 149, 150, 157 ЦПК України, ч. 1 ст. 317 ЦК України про те, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном, п. 20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, вказував, що предметом позову є розірвання договору генерального підряду на виконання будівельних та ремонтних робіт від 28 жовтня 2021 року та стягнення коштів з відповідача на користь позивача за невиконання істотних умов договору генерального підряду; посилався на ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судову практику ЄСПЛ, правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20, від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17, від 02 лютого 2022 року в справі № 910/16868/19.

Вказував, що заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Співмірності виду забезпечення позову є вартість земельної ділянки, на яку позивач просить накласти арешт, а саме на земельну ділянку, кадастровий номер :03:008:5246, пл. 0,0719 га., належну ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 431 від 11 травня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Тимчуком В.О., ринкова вартість якої становить 250000 грн.

Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 761/45074/17, вказував, що підставою для забезпечення позову є наявність обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 20 лютого 2020 року в справі № 520/5745/18. Відповідач, знаючи, що до суду подана позовна заява майнового характеру про стягнення грошових коштів, може відчужити належну йому земельну ділянку на користь інших осіб, внаслідок чого у позивача не буде можливості стягнути частково грошові кошти в розмірі 250000 грн. з відповідача внаслідок невиконання істотних умов договору генерального підряду на виконання будівельних та ремонтних робіт від 28 жовтня 2021 року, тобто вищевказане припущення є обґрунтованим, а тому невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Вказував, що ним обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову у вигляді арешту майна та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача, а невжиття такого заходу забезпечення позову може призвести до того, що ухиляючись від майбутнього виконання рішення суду в даній справі, відповідач зможе здійснити відчуження спірного майна на користь інших осіб, що призведе до затягування розгляду справи та обмеження прав позивача на судовий ефективний захист. Накладення арешту на спірне майно по суті не призведе до обмеження прав відповідача на володіння та користування майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Вказував, що враховуючи наведені в заяві про забезпечення позову факти та обґрунтування, предмет цього позову, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, суд має дійти висновку про необхідність та доцільність вжиття заходів забезпечення позову у цій справі у спосіб, в який просить позивач, оскільки застосування таких заходів забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист прав та інтересів позивача.

До заяви про забезпечення позову додано копію Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03 серпня 2024 року, згідно якого, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :03:008:5246, пл. 0,0719 га., на підставі договору купівлі-продажу № 431 від 11 травня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Тимчуком В.О.; копію довідки суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Віт-Окс» від 10 липня 2024 року, згідно якої ринкова вартість земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:008:5246, пл. 0,0719 га., відповідно до ринку нерухомості, станом на теперішній час, становить 250000 грн.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З аналізу статей 150 - 153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оцінюючи співмірність, необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, відповідність заявленим вимогам, їхній меті, необхідність вжиття забезпечувальних заходів. Крім того, представником належним чином не обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Таким чином, суд дійшов висновку, що представником позивача не надано достатніх відомостей про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи призведе до порушення прав позивача.

Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, із наданих заявником доказів вбачається, що ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору будівельного підряду та стягнення грошових коштів, і перелік доказів, доданих до позову, зокрема копія договору будівельного підряду від 28 жовтня 2021 року, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вказує на наявність майнового спору між сторонами, отже, у випадку задоволення позову із відповідача на користь позивача можуть бути стягнуті грошові кошти в розмірі 39578,30 грн. на підставі договору генерального підряду, 3 % річних в розмірі 21795,08 грн., неустойку в розмірі 26517,35 грн., індекс інфляції в розмірі 53599,44 грн., примусове звернення стягнення на які здійснюватиметься у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до ст. 177, 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

На підтвердження належності відповідачу земельної ділянки позивач ОСОБА_1 надав інформаційну довідку від 03 серпня 2024 року, з якої вбачається, що право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:008:5246, пл. 0,0719 га. зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 431, виданий 11 червня 2023 року, видавник приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тимчук В.О.

Оскільки належне відповідачу нерухоме майно як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Отже, припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є обґрунтованим.

Враховуючи майновий характер позовних вимог, відповідач має об`єктивну можливість розпорядитися належним йому нерухомим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів в разі задоволення позову.

Апеляційний суд також враховує та погоджується з обґрунтованими доводами апеляційної скарги, що предметом позову є стягнення грошових коштів за неналежне виконання договору в загальному розмірі 486683,17 грн., яка є значною і відповідно виконання потенційного позитивного рішення на користь позивача у майбутньому може вимагати звернення стягнення на майно відповідача, в тому числі на земельну ділянку, належну йому на праві власності.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено співмірності із заявленими позовними вимогами, відповідність заявленим вимогам їхній меті, з огляду на те, що позивачем надано довідку суб`єкта оціночної діяльності про вартість належної відповідачу земельної ділянки, на яку позивач просив накласти арешт, яка становить 250000 грн., що є меншим заявленої ціни позову.

Апеляційний суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18, в якій Велика Палата Верховного Суду погодилась з тим, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є співмірним та належним видом забезпечення позову, та зазначила, що можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог, крім того, у разі задоволення позову боржник матиме безумовну можливість розрахуватися з позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів в необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

З урахуванням наведеного, є передчасними та помилковими висновки суду першої інстанції про недоведеність безпосереднього зв`язку заходів забезпечення позову з предметом позову, та відповідності вжитих заходів заявленим вимогам.

За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про відсутність достатніх відомостей про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду чи призведе до порушення прав позивача, не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, та зроблені без належного з`ясування судом підстав та предмету позову.

Таким чином, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що предметом позову по даній справі є стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів, і у разі задоволення позову із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 може бути стягнуто 486683,17 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідача ОСОБА_3 розпоряджатися належним йому майном, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ризик відчуження майна відповідача, за рахунок якого може бути виконане судове рішення, є постійним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір, в тому числі, про стягнення грошових коштів, ціна позову становить 486683,17 грн., позивач обґрунтовано навів припущення про те, що відчуження відповідачем майна, яке належить останньому, ускладнить або взагалі виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду шляхом забезпечення виконання боргових зобов`язань за рахунок майна відповідача, в разі ухвалення судом рішення на користь позивача, а також навів обґрунтовані припущення вірогідного відчуження майна, захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належне відповідачеві нерухоме майно - земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:008:5246, пл. 0,0719 га. - відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання судового рішення, будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу забезпечення.

Оцінюючи можливість настання негативних наслідків, що можуть настати в результаті забезпечення позову в вигляді накладення арешту на земельну ділянку, що належить відповідачеві, апеляційний суд враховує, що за результатами розгляду справи по суті в разі недоведеності позивачем заявлених вимог заходи забезпечення будуть скасовані.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, а відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

За таких обставин відповідач не позбавлений можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21, Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23), від 24 липня 2024 року у справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).

Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (постанова Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).

Таким чином, враховуючи предмет спору у цій справі, апеляційний суд приходить до висновку, що накладення арешту як спосіб забезпечення позову буде співмірним і достатнім для ефективного захисту прав позивача, та не вбачає підстав для застосування додаткових засобів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження майном, у вигляді заборони розпорядження та відчуження.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи та оскільки ухвала постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:008:5246, пл. 0,0719 га., належну відповідачу ОСОБА_3 .

Оцінюючи вимоги апеляційної скарги щодо стягнення з ОСОБА_3 витрат по сплаті судового збору, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова апеляційного суду складається зокрема з резолютивної частини з зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в ст. 141 - 142 ЦПК України.

Частиною тринадцятої статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 вересня 2024 року щодо відмови у забезпеченні позову скасувати та прийняти нову постанову.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на земельну ділянку, кадастровий номер :03:008:5246, пл. 0,0719 га., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, яка належить ОСОБА_3 .

В іншій частині заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Стягувач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Боржник: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Строк пред`явлення постанови до виконання - до 16 грудня 2027 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.