Справа № 461/8942/23 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/713/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних, двох процентів щомісячного платежу за користування позикою, пені за прострочені грошові зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

в жовтні 2023 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідачки за період з 01 червня 2021 року по 01 жовтня 2023 року інфляційні втрати у сумі 47 523 грн 21 коп.; 3% річних у сумі 9 657 грн 60 коп.; 2 % відсотка щомісячного платежу за користування позикою у сумі 77 140 грн 00 коп.; пеню за простроченні грошові зобов`язання у сумі 17 069 грн 68 коп., а також зобов`язати ОСОБА_1 виплачувати 2 відсотки за користування позикою від залишкової суми основного боргу у розмірі 137 750 грн 00 коп. до дня повернення позики у повному обсязі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що ОСОБА_1 під розписку від 03 грудня 2013 року отримала позику у ОСОБА_3 у сумі 5 000 доларів США із зобов`язанням виплачувати 2 відсотка процентів щомісячно за користування коштами від суми позики. ОСОБА_1 у визначений вимогою строк суму боргу у добровільному порядку не повернула, у зв`язку з чим позивачка звернулася в суд із заявою про стягнення суми боргу. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2022 року у справі № 461/4734/21 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 137750 грн 00 коп. З 01 червня 2021 року по теперішній час відповідачка не виконала вимогу про сплату боргу, крім того відповідачка не виконує рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2022 року про стягнення суми боргу у розмірі 137 750 грн 00 коп., у цьому зв`язку позивач звернулась з даним позовом в суд та просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за період з 01 червня 2021 року по 01 жовтня 2023 року інфляційні втрати у сумі 47 523 грн 21 коп.; 2 % відсотка щомісячного платежу за користування позикою у сумі 77 140 грн 00 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 130 грн 70 коп.

Повернуто ОСОБА_3 надмірно сплачену суму судового збору в розмірі 1 073 грн 60 коп., сплаченого 18 жовтня 2023 року на рахунок № НОМЕР_1 згідно з квитанції АТ КБ «ПриватБанк» № 9321-2563-0743-0166.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , подавши в березні 2024 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за період з 01 червня 2021 року по 01 жовтня 2023 року інфляційних втрат у сумі 47 523 грн 21 коп.; 2% відсотків щомісячного платежу за користування позикою у сумі 77 140 грн 00 коп. та в задоволенні позову в цій частині відмовити повністю.

В поданій апеляційній скарзі заявник зазначає, що при вирішенні даної справи суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме, не застосував закон, який підлягав застосуванню, зокрема проігнорував пункти 15 та 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, що як наслідок призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Аналіз матеріалів справи та поданої апеляційної скарги свідчить, що позивачем та відповідачем рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, в апеляційному порядку не оскаржується, відтак у цій частині його перегляд судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Судом встановлено, що згідно розписки від 03 грудня 2013 року ОСОБА_1 отримала позику у ОСОБА_3 , а саме, кошти у сумі 5 000 доларів США, із зобов`язанням виплачувати 2 відсотка щомісячно за користування коштами від суми позики.

26 травня 2021 року позивачка надіслала на адресу відповідачки вимогу про повернення боргу у трьохденний строк з дня отримання вимоги. Дана вимога була отримана відповідачкою 28 травня 2021 року згідно поштового відправлення за номером 479.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2022 року у справі № 461/4734/21 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 137 750 грн 00 коп.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2022 року про стягнення суми боргу відповідачкою не виконано.

Аналіз змісту цього рішення свідчить, що ОСОБА_3 до стягнення заявлено тільки суму позики, без вимоги про стягнення процентів за користування коштами. Рішенням суду стягнуто заборгованість за позикою у гривні, оскільки про це містилося відповідне прохання в пред`явленому позову.

В апеляційному порядку здійснюється перевірка рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та процентів за позикою.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов`язання визначенні статтею 611 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Щодо стягнення інфляційних втрат.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З позовної заяви убачається, що ОСОБА_3 просила стягнути інфляційні втрати за період з 01 червня 2021 року по 01 жовтня 2023 року у сумі 47 523 грн 21 коп.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 520/16692/16-ц зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях».

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20 містяться правові висновки про те, що ухвалення судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором не припиняє грошового зобов`язання боржника та не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, з урахуванням чого у кредитора наявне передбачене частиною другою статті 625 України право на нарахування трьох процентів річних за весь час прострочення зобов`язання до моменту його фактичного виконання. […] Кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті - гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування трьох процентів річних на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання.

Касаційний суд зробив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).

У постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22 (провадження № 61-14740св23) зроблено такий висновок: «Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань.

Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання (див. постанову Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц (провадження № 61-30272св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

З огляду на період стягнення інфляційних втрат, а саме з 01 червня 2021 року по 01 жовтня 2023 року, такі за період з 01 червня 2021 року по 19 травня 2022 року (дата набрання законної сили рішенням Галицького районного суд м. Львова від 19 квітня 2022 року) не підлягають стягненню, оскільки основне зобов`язання виражено в іноземній валюті, що виключає можливість їх нарахування та стягнення, а за період з 19 травня 2022 року по 01 жовтня 2023 року, коли валютою виконання основного зобов`язання було визначено гривна не підлягають стягненню на підставі пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Відтак, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат є невірними, адже такі зроблені внаслідок невірного застосування норм матеріального права.

Щодо стягнення процентів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) зроблено висновок, що «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Враховуючи принцип диспозитивності, зокрема через часові рамки періоду стягнення процентів, визначені позивачем 01 червня 2021 року по 01 жовтня 2023 року, що становить 28 місяців, колегія суддів вважає, що починаючи з дати ухвалення рішення у справі № 461/4734/21 (19 квітня 2022 року) і до 01 жовтня 2023 року у позивача відсутнє право нараховувати проценти за цей період, проте його права захищені у такому випадку положеннями статті 625 ЦК України, однак таких вимог у справі, що переглядається в суді першої інстанції ним не пред`явлено.

Щодо стягнення процентів за період з 01 червня 2021 року по 19 квітня 2022 року, то оскільки з метою їх нарахування саме в національній валюті позивачем здійснено конвертацію суми позики, визначеної в іноземній валюті у гривну, станом на момент розгляду справи № 461/4734/21, що суперечить положенням статті 1049 ЦК України, відсутні правові підстави для стягнення процентів за цей період.

Відтак, невірними є висновки місцевого суду в частині вирішення вимог про стягнення процентів.

Проте, це не позбавляє позивача заявити окрему вимогу про стягнення процентів у валюті зобов`язання та за визначений ним період, однак не довше як до ухвалення рішення у справі № 461/4734/21.

У постановах Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі №902/5/19 та від 02 липня 2020 у справі № 910/18618/17, на які посилався скаржник, викладено висновок стосовно того, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Цей висновок зроблено Верховним Судом з посиланням, у тому числі на постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16

З огляду на даний висновок, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції положень пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України під час вирішення позовних вимог про стягнення процентів.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, двох процентів щомісячного платежу за користування позикою, а також розподілу судових витрат слід скасувати, з ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, в апеляційному порядку не оскаржується, таке в цій частині слід залишити без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги в розмірі 3 195 грн 00 коп.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 грудня 2023 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 інфляційних втрат за період з 01 червня 2021 року по 01 жовтня 2023 року у сумі 47 523 грн 21 коп.; 2 % відсотка щомісячного платежу за користування позикою у сумі 77 140 грн 00 коп., а також стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору у розмірі 2 130 грн 70 коп., та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 травня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич