ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м.Суми

Справа №585/1947/22

Номер провадження 22-ц/816/1496/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

у присутності:

представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 адвоката Маляра Миколи Васильовича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Маляром Миколою Васильовичем, та ОСОБА_2

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2024 року у складі судді Євлах О.О., ухваленого в м. Ромни Сумської області, повний текст якого виготовлено 04 квітня 2024 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики удаваним,

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 08 жовтня 2020 року він надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 544753,37 грн. На підтвердження укладення договору позики та отримання зазначеної суми ОСОБА_2 склав розписку, згідно з якою зобов`язався повернути ОСОБА_1 544753,37грн до 01 лютого 2021 року.

25 липня 2022 року ним на адресу відповідача направлено вимогу про погашення заборгованостіза договором позики в сумі 714794,52 грн у триденний строк з моменту отримання вимоги. Вказана вимога не була вручена відповідачу під час доставки.

Посилаючись на те, що, відповідач не виконав взятих на себе зобовязань за договором позики, просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 724964,74, в тому числі 544753,37 грн сума основного боргу, 154734,82 грн інфляційні збитки, 25476,55 грн три проценти річних від простроченої суми.

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати удаваним договір позики, який був укладений 08 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з метою приховання іншого правочину, а саме надання послуг з обробки деревини.

Свої вимоги мотивував тим, що між ним та ОСОБА_1 договір позики не укладався, жодних коштів ОСОБА_1 йому ніколи не передавав, тому вважав, що вказаний правочин є удаваним, а замість нього між сторонами було укладено договір про надання послуг з обробки деревини.

Вказував, що ОСОБА_1 , напевно з метою уникнення сплати податку на додану вартість, у середині 2019 року та на початку 2020 року вирішив закупити у ДП «Роменське лісове господарство» деревину, а потім передати йому для обробітку.Зазначав, що факт передачі деревини ОСОБА_1 підверджується складанням ОСОБА_2 розписки, яка була складена під тиском та погрозами. ОСОБА_2 мав обробляти та продавати деревину, а виручені кошти частково передавати ОСОБА_1 . Вказане підтверджується записами в журналі, які велися ОСОБА_2 , в яких зазначено,, що ОСОБА_1 11 грудня 2020 рокуотримав 70000,00 грн, 24000,00 грн та 46000,00 грн.Після реалізації всієї партії, ОСОБА_1 взяв обов`язок оплатити роботу ОСОБА_2 .

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2024 рокупервісний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (борговою розпискою) 544753 грн 37 коп. основного боргу.

В задоволенні решти первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 5447 грн 54 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним, відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, представник ОСОБА_1 адвокат Маляр М.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та в оскаржуваній частині ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки у розмірі 64147,86 грн та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 17372,41 грн.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що відповідно до п.18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем»). Отже, оскільки у розписці від 08 жовтня 2020 року встановлено строк виконання зобов`язання до 01 лютого 2021 року, то з цього періоду і до 23 лютого 2022 року підлягають стягненню 3% річних та інфляційних втрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмови, а зустрічний позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що між ним та ОСОБА_1 договір позики не укладався, коштів ОСОБА_1 йому не передавав, вважав, що вказаний правочин є удаваним, а замість нього між сторонами було укладено договір про надання послуг з обробки деревини.

Вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що розписка від 08 жовтня 2020 року не оформлена належним чином, так як у ній не вказано кому саме повинні бути повернуті кошти, оскільки ініціали « ОСОБА_1 » (без зазначення паспортних даних, ідентифікаційного коду та місця проживання) не дають змогу встановити особу.

Наголошує на тому, що судом не надано належну оцінку записам у записній книжці, згідно яких ОСОБА_1 11 грудня 2020 року отримав від ОСОБА_2 70000 грн, 24000 грн та 46000 грн. З метою встановлення ким саме було зроблено ці записи, представником відповідача за первісним позовом було заявлено клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, проте судом вказане клопотання розглянуто не було.

Звертає увагу суду на те, що ухвалою суду зобов`язано ОСОБА_1 з`явитися у судове засідання, однак від жодного разу не з`явився, примусових заходів до нього вжито не було.

Зазначає, що судом першої інстанції було задоволено клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_3 , проте остання 13 березня 2024 року не з`явилася в судове засідання через неналежний стан здоров`я та судом оголошено перерву до 25 березня 2024 року. 25 березня 2024 року відповідачем за первісним позовом було подано заяву про перенесення розгляду справи, однак судом першої інстанції було ухвалено рішення по суті. Вважає, що такі дії суду порушили принцип цивільного судочинства, зокрема принцип змагальності, а також порушено його право на захист.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Маляра М.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову зустрічного позову та часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим та ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача , перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню,апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду повністю не відповідає.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що 08 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до умов ОСОБА_4 взяв в борг у ОСОБА_1 544753,37 грн і, які зобов`язався повернути до 01 лютого 2021 року (а.с.9, т. 2).

25 липня 2022 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 вимогу на суму 714794,52 грн (а.с.7-8, т. 1).

ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем (а.с.179-180, т. 1).

ОСОБА_2 надано суду першої інстанції наступні документи: копію блокнота з записом про отримання 11 грудня 2020 року ОСОБА_1 70000,00 грн, 24000,00 грн та 46000,00 грн;

рахунки від 13 липня 2020 року на суму 66994,00 грн, від 09 лютого 2020 року на суму 40802,00 грн, від 23 липня 2020року на суму 37925,00 грн, від 17.07.20 р. на суму 46503,00 грн ФОП ОСОБА_2 платник ТОВ АнтаресІнгвест №1;

Платіжні доручення про сплату ФОП ОСОБА_2 ТОВ АнтаресІнгвест №1 коштів - №10578 від 29 липня 2020 року на суму 37925,00 грн, №10514 від 21 липня 2020 року на суму 46503,00 грн, №10479 від 13 липня 2020 року на суму 66994,00 грн, №10273 від 29 травня 2020 року на суму 37901,00 грн, №10327 від 11 червня 2020 року на суму 40802,00 грн, №9644 від 14 лютого 2020 року на суму 36904,00 грн (а.с. 181-183, 185-192, т.1).

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснив, що працює майстром заготівельником лісу в Роменський «Агролісгосп». Сторін по справі знає по роботі. Співпрацювали з ними. В його обов`язки на 2020 рік входило прийом і відпуск лісопродукції. Крім нього на нижньому складі працював начальник складу. У 2020 році це був ОСОБА_6 . Зараз він працює в м.Лебедин. Деревина, яка надходить на склад чіпується і створюється ТТН на відпуск. Відпуск деревини проводився і ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Було таке, що ОСОБА_2 приїздив і по документах ОСОБА_1 отримував деревину. Це було з дозволу керівництва, не один раз. Транспортом різним користувались. Оплачує особа, яка зазначена в ТТН. Чи це був ФОП чи громадянин, точно сказати не може, не пам`ятає. Якщо особа зареєстрована ФОП, то отримує як ФОП і як громадянину вони не відпускають. Чи був ОСОБА_2 ФОП у 2020 році він не знає. Чи були якісь договірні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 він не знає. Стосовно боргових зобов`язань між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 він нічого не знає.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснила, що сторін знає, працювала з ними. В 2019 та 2020 роках зареєструвалась як ФОП і почала працювати у ОСОБА_2 в цеху. Займалась лісопереробкою. Отримувала ліс в лісгоспі і переробляла його. ОСОБА_2 теж був ФОП. Займався лісопереробкою. З ОСОБА_1 знайома по роботі, бачила його у цеху ОСОБА_2 , ОСОБА_10 звертався до ОСОБА_11 за виконанням робіт. Вони співпрацювали. Вона з ОСОБА_12 не співпрацювала. Інколи бачила як ОСОБА_13 віддавав гроші ОСОБА_14 . У кінці 2020 року взимку перед Новим роком бачила як ОСОБА_13 з Ничиком сварились. ОСОБА_13 наполягав на тому щоб ОСОБА_10 поставив підпис у зошиті, і лише тоді він віддасть йому гроші. ОСОБА_10 підписався і ОСОБА_13 віддав йому гроші. Скільки не знає. В зошиті, який веде ОСОБА_13 підпис про отримання коштів схожий на підпис ОСОБА_1 . Знає, що ОСОБА_1 співпрацював з ОСОБА_15 , інколи привозили ліс на переробку від ОСОБА_16 до ОСОБА_11 в цех. Про борг ОСОБА_11 перед ОСОБА_10 знає лише те, що гроші ОСОБА_17 не давали. Передачі грошей та написання розписки не бачила.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення ОСОБА_18 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 зобов`язання не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума грошових коштів (основного боргу) за договором позики в розмірі 544753,37 грн. Крім того суд вважав, що відповідно до положень п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача інфляційні збитки в сумі 154734,82 грн та три відсотки річних в сумі 24476,55 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем підстав для визнання удаваним договору позики від 08 жовтня 2020 року, укладеного між ним та ОСОБА_1 .

Проте, повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зіст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно достатті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 464/3790/16-ц від 16 січня 2019 року.

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21)).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що факт укладення договору позики 08 жовтня 2020 року та її умови підтверджуються власноручно складеною та ОСОБА_19 розпискою. Зміст розписки свідчить про отримання ОСОБА_2 коштів за вказаним договором позики.

ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в розписці грошові кошти у розмірі 544753,37 грн були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в розписці - не пізніше 01 лютого 2021 року.

Оскільки ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за договором позики, не повернув взяті у борг кошти у визначений строк, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в розмірі 544753,37 грн.

Необгрунтованими є посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що записами у записній книжці підтверджується отримання11 грудня 2020 року ОСОБА_1 від нього грошових коштів у розмірі 70000 грн, 24000 грн та 46000 грн, оскільки ОСОБА_20 записна книжка не є належним, допустимим та достовірним доказом на підтвердження факту погашення ним заборгованості за розпискою.

Разом з тим, заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та три проценти річних, виходячи з наступного з наступного.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася.

Встановлено, що ОСОБА_2 порушив грошове зобов`язання, то ОСОБА_1 виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Інфляційні втрати за порушення зобов`язання зі сплати боргу за договором позики обраховується наступним чином:

Розмір заборгованості 544753,37 грн, період прострочення з 01 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Інфляційні втрати: 544 753,37 x 1.11775579 - 544 753,37 = 64 147,86 грн.

Розрахунок 3% річних за порушення зобов`язання зі сплати боргу за договором позики за період з 01 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

544 753,37 x 3 % x 388 : 365 : 100= 17372,41 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 64147,86 грн за період з 01 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року та три проценти річних у розмірі 17372,41 грн за період з 01 лютого 2021 року по 23 лютого 2022 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 підлягають відхиленню, з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 заявлені вимоги про визнання удаваним договору позики, оскільки такий договір укладений для приховання іншого правочину, а саме договору про надання послуг з обробки деревини.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Як обгрунтовано зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні спірного договору позики воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним правочином.

Також, позивачем не доведено належними та достовірними доказамифакт укладення правочину, який на його думку є удаваним, а саме: спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання удаваним договору позики.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1 - 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, на підставі п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 64147,86 грн та трьох процентів річних у розмірі 17372,41 грн.

Крім того, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат підлягає зміні, стягнувши з ОСОБА_2 понесені ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 6262 грн 74 грн за розгляд справи у суді першої інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Також, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 9394 грн 11 коп. за апеляційний перегляд рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Маляром Миколою Васильовичем задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2024 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних скасувати та ухвалитиу цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 64147 гривень 86 копійок та три проценти річних у розмірі 17372 гривні 41 копійка.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2024 рокув частині вирішення питання розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6262 гривні 74 копійки за розгляд справи в суді першої інстанції.

В іншій частині рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 березня 2024 рокузалишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 9394 грн 11 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 17 грудня 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов