Дата документу 10.12.2024 Справа № 335/4185/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/4185/24 Головуючий у І інстанції: Гашук К.В.
Провадження № 22-ц/807/1823/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2024 року про закриття провадження у справі за позовом за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 01.11.2021 за Типовим індивідуальним договором № 72211461 про надання послуги за постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлові приміщення № 14, № 15, власником яких є ОСОБА_1 , Концерн «МТМ» надав послугу з постачання теплової енергії у період з 01.11.2021 до 29.02.2024 на загальну суму 85687,81 грн. Проте відповідач не виконав свого обов`язку з оплати наданих йому послуг, у зв`язку з чим, у нього виникла заборгованість в розмірі 85687,81 грн.

Посилаючись на означені обставини, Концерн «МТМ» просив суд стягнути в ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості за надану послугу з постачання теплової енергії в розмірі 85687,81 грн та 2422,40 грн судових витрат.

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що спір у справі належить до розгляду в господарському судочинстві, тому справа не підсудна Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя.

В обґрунтування клопотання ОСОБА_1 зазначив, що він є власником нежитлових приміщень № 14, № 15, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначені приміщення є магазином промислових товарів та використовуються ним для здійснення підприємницької діяльності, оскільки він є фізичною особою - підприємцем. Таким чином, приміщення, до яких Концерн «МТМ» надавав теплову енергію, ОСОБА_1 використовує для здійснення господарської діяльності та задоволення не власних потреб, а потреб широкого кола покупців непродовольчих товарів.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2024 року вказане клопотання задоволене. Закрито провадження у справі за позовом Концерну «МТМ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Роз`яснено позивачу, що його позов підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, та за предметною і територіальною юрисдикцією відноситься до компетенції Господарського суду Запорізької області.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, Концерн «МТМ» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги, але споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні вказаних послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані для задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні опалення, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник Концерн «МТМ» Фарзаєва К.А. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваної ухвали та направленні справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Качуренко Ю.Ю. в судове засідання не з`явились.

Апеляційний суд направляв на адресу Куліша О.І., зазначену в апеляційній скарзі, судову повістку про виклик до суду рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, проте конверт повернутий до суду не врученим адресату з відміткою працівника поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Представник ОСОБА_1 адвокат Качуренко Ю.Ю. про дату, час та місце розгляду справи повідомлена відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 119). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

За правилом ч. 5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності сторони відповідача.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає.

Так, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини в цій справі виникли між суб`єктами господарювання, а відтак вказаний спір, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що предметом позову Концерну «МТМ» є стягнення заборгованості за послугу з постання теплової енергії, що надається у нежитлові приміщення, № 14, 15, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 85687,81 грн.

Згідно з відповіддю № 654982 від 21.06.2024 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований, як фізична особа-підприємець, дата запису державної реєстрації -17.04.2013.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, нежитлові приміщення, № 14, 15, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 105.6 кв.м. на праві власності належать ОСОБА_1 .

Згідно з розпорядженням першого заступника Запорізького міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, начальника управління комунального господарства міської ради від 19.05.2003 № 309 р, дозволено введення в експлуатацію магазину промислових товарів, що розташований у нежитлових приміщеннях № 14, 15, за адресою: АДРЕСА_1 , та які належать ОСОБА_2 .

Отже, ОСОБА_2 є власником нежитлових приміщень № 14, 15, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , та здійснює в них підприємницьку діяльність.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив, що Концерн «МТМ», будучи юридичною особою, пред`явив позовні вимоги до ОСОБА_2 , який є фізичною особою-підприємцем, про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії у нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , які він використовує для здійснення підприємницької діяльності.

Так, у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Вказані правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).

Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Згідно з частиною першою статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Таким чином, встановивши, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, оскільки між ОСОБА_1 , який з 17.04.2013 має статус суб`єкта підприємницької діяльності, та Концерном «МТМ» існує спір, пов`язаний зі стягненням заборгованості за послугу з постання теплової енергії, що надається у нежитлові приміщення, № 14, 15, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та використовуються відповідачем для здійснення його підприємницької діяльності, тобто для забезпечення непобутових потреб, що включають господарську діяльність, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

З огляду на вищевикладене, спір у цій справі підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, як правильно вказав суд першої інстанції, та закрив у зв`язку з цим провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми процесуального права щодо визначення судової юрисдикції цієї справи.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те що, закривши провадження у справі, суд першої інстанції жодним чином не порушив норм процесуального права, висновки суду першої інстанції є правильними та обґрунтованими, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» слід залишити без задоволення, а ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 грудня 2024 року.

Головуючий:

Судді: