РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/4799/23

провадження у справі №2/0285/189/24

16 травня 2024 року м. Звягель

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

у складі: головуючого судді Помогаєва А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Ковальчук М.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як на майно, що є особистою власністю одного з подружжя.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 08.11.2019 він уклав шлюб з ОСОБА_5 , який 26.01.2023 було розірвано на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області. Перебуваючи у шлюбі ОСОБА_1 25.02.2020 купив вищезазначену квартиру. Для оплати покупки він використав власні заощадження, які мав ще до укладання шлюбу. Наявність заощаджень підтверджується депозитними договорами з АТ "Державний ощадний банк України" та довідкою банку про їх повернення.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву із запереченнями проти задоволення позовних вимог. Посилалась на те, що спірна квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Власні заощадження позивач витратив у 2017 році на придбання автомобіля "VOLKSWAGEN".

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Позивач посилався на те, що мав достатні грошові заощадження, які використав для придбання спірної квартири. Заперечення відповідача щодо придбання позивачем автомобіля у 2017 році за рахунок заощаджень, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_6 , який позичив кошти на покупку автомобіля, та розпискою про повернення коштів у сумі 2500 доларів США.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Посилався на використання подружжям для придбання спірної квартири спільних коштів, що складались із заощаджень кожного з них. Тривалий час до укладання шлюбу дружина мала значний дохід, що підтверджується належними доказами. Власних заощаджень чоловіка було недостатньо для придбання квартири, оскільки більшу їх частину він витратив на придбання автомобіля у 2017 році. Посилання на позику від ОСОБА_6 є неправдивим та не підтверджується належними доказами.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інщих правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав може бути визнання права.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.11.2019 року, який 26.01.2023 було розірвано на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області.

Під час перебування у шлюбі придбали спірну квартиру.

Згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 25.02.2020 року приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Якубовською Т.О., позивач придбав у ОСОБА_7 за 241247,00 гривень квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з пунктами 3, 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суду не надано доказів наявності у позивача власних коштів у розмірі, достатньому для придбання вищезазначеної квартири на час укладання договору купівлі-продажу 25.02.2020.

У матеріалах справи також відсутні докази, які б виключали використання для оплати за даним договором коштів, що належали на праві власності ОСОБА_4 , або спільних коштів подружжя.

Факт повернення ОСОБА_1 коштів у сумі 30266,74 грн, 621,02 євро та 7103,17 доларів США з АТ "Державний ощадний банк України" по закінченні строку дії депозитних договорів у листопаді 2016 року не є доказом існування зазначених коштів у власності позивача в лютому 2020 року на час укладання договору купівлі-продажу квартири.

Суд також зазначає, що в судовому засіданні встановлено факт придбання Чаплінським автомобіля "VOLKSWAGEN" у 2017 році за 5000 доларів США, що визнається сторонами.

Разом з тим, суд критично сприймає посилання позивача на факт використання для такої покупки коштів, позичених у ОСОБА_6 , оскільки заявлена позика не підтверджена належними та допустимими письмовими доказами.

Показання свідка ОСОБА_6 та його розписка від 05.05.2023 про отримання від ОСОБА_1 коштів у сумі 2500 доларів США не спростовують заперечень відповідача щодо витрачання ОСОБА_1 значної частини власних заощаджень на інші цілі, ніж придбання спірної квартири.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 258, 259, 264-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 21.05.2024.

Інформація про сторін

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя А.В. Помогаєв