Дата документу 11.12.2024 Справа № 334/5652/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/5652/23 Головуючий у 1 інстанції Телегуз С.М.
Провадження № 22-ц/807/2165/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.

Трофимової Д.А,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, встановлення порядку користування квартирою, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року до суду звернувся представник: ОСОБА_2 - адвокат Загрія Н.Ю. з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю, встановлення порядку користування квартирою, зобов`язання вчинити певні дії.

В позові посилалися на те, що 21.04.2007 року між сторонами укладено шлюб, від якого сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між сторонами розірвано 09.10.2019 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя. Рішенням Ленінського районного суд м. Запоріжжя від 20.10.2021 року визначено місце проживання дітей з матір`ю.

В період шлюбу сторони придбали спільне майно - квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.08.2022 року здійснено розподіл майна подружжя, зокрема, визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі рішення суду внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. 25.04.2023 року позивачем отримано Технічний паспорт на вказану квартиру.

Разом з тим, реального розподілу спільного майна колишнього подружжя не відбулось, сторони також не можуть дійти згоди стосовно користування спірною квартирою. Позивач надалі вимушена проживати разом із дітьми у будинку своїх батьків за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідач не допускає позивача в квартиру, ключі від квартири не надає, телефонні дзвінки ігнорує. Відповідач одноосібно володіє та користується всім спільним майном.

19.11.2022 року позивач за адресою спірної квартири виявила, що в квартирі проживають сторонні люди, зі слів мешканки квартири вона її орендує на підставі договору оренди нерухомого майна від 24.10.2022 року за 6000 грн. в місяць у ОСОБА_7 , яка є матір`ю відповідача. Позивач жодної згоди на укладення будь-яких договорів оренди квартири як співвласник не надавала, жодну особу на укладення договору оренди не уповноважувала.

Позивач розраховувала проживати в цій квартирі із дітьми, оскільки у будинку за місцем реєстрації: АДРЕСА_4 , який також є спільним майном подружжя, самостійно проживає її колишній чоловік відповідач і не допускає позивача у цей будинок.

З огляду на вказані обставини позивач була вимушена викликати поліцію. Відповідно матеріалів ЖЄО № 25644 від 19.11.2022 року, в цей день до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення від оператора «102» про те, що за адресою: АДРЕСА_2 заявниця виявила сторонніх осіб. В ході проведення перевірки працівниками Запорізького РУП було здійснено виїзд за вказаною адресою, де були опитані мешканці квартири, які пояснили, що вони мають статус ВПО та орендують дану квартиру у ОСОБА_8 (батько відповідача), встановити та опитати власника даної квартири не вдалось, так як на телефонні дзвінки не відповідає. Дана подія була зафіксована у ЖЄО Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області під № 25644 від 19.11.2022 року. У зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливістю у зв`язку із цим внесення відповідної інформації до ЄРДР, розгляд звернення здійснено згідно Закону України «Про звернення громадян». Перевірка за матеріалами припинена.

Станом на день подання позову позивач доступ до квартири так і не отримала, зв`язок з відповідачем відсутній, тому позивач вимушена звернутись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні квартирою та встановлення порядку користування, оскільки фактично позбавлена можливості користуватися і володіти своєю часткою у квартирі.

Як вбачається з Технічного паспорту на спірну квартиру, вона складається з двох окремих житлових кімнат (кімната 17,5 кв.м. з лоджією площею 2,45 кв.м.; кімната 12,4 кв.м.), коридор 7,7 кв.м., ванна 2,8 кв.м., туалет 0,9 кв.м., кухня 8,6 кв.м. На переконання позивача, враховуючи, що діти сторін по справі проживають разом із нею та перебувають під її вихованням та утриманням, вона має право на зайняття більшої за площею кімнати із лоджію, що є справедливим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як співвласників. Такий висновок зроблено у Постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі №601500цс15, а також неодноразово підтверджено висновками Верховного Суду, зокрема в Постанові від 06.02.2023 року по справі №607/22941/21.

Просили:

1) усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення;

2) зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 ;

3) встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: - виділити ОСОБА_2 у користування ізольовану житлову кімнату, позначену на плані №7, площею 17,5 кв.м., з лоджією площею 2,45 кв.м.; - залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : коридор, позначений на плані АДРЕСА_5 , площею 8,6 кв.м.;

4) зобов`язати ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 екземпляр набору ключів від під`їзду (домофону) та вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 , а також звільнити приміщення житлової кімнати, позначеної на плані №7, площею 17,5 кв.м., з лоджією площею 2,45 кв.м., від сторонніх речей, предметів та меблів; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- виділено ОСОБА_2 у користування ізольовану житлову кімнату, позначену на плані №7, площею 17,5 кв.м., з лоджією площею 2,45 кв.м.;

- залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : коридор, позначений на плані АДРЕСА_5 , площею 8,6 кв.м.

Зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 екземпляр набору ключів від під`їзду (домофону) та вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 , а також звільнити приміщення житлової кімнати, позначеної на плані №7, площею 17,5 кв.м., з лоджією площею 2,45 кв.м., від сторонніх речей, предметів та меблів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 30000 грн. (тридцять тисяч гривень 00 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 18174,72 грн. (вісімнадцять тисяч сто сімдесят чотири гривні 72 копійки).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на сплату судового збору в розмірі 4294,40 грн. (чотири тисячі двісті дев`яносто чотири гривні 40 копійок).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не дотримано вимог законодавства щодо виділення в користування співвласнику частини майна, яка максимально відповідає розміру частики у праві власності.

18 листопада 2024 року від представника ОСОБА_2 адвоката Загрії Н.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, змінити рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Запоріжжя народилася позивач ОСОБА_9 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_2 від 18.05.2021 року, та копією довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 26.05.2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Запоріжжя народився відповідач ОСОБА_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , рнокпп НОМЕР_3 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 від 01.08.1999 року, та Витягом з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя від 12.07.2024 року.

21.04.2007 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 від 21.04.2007 року.

Від вказаного шлюбу сторони мають спільних дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 12.06.2008 року, та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 від 04.11.2014 року.

26.12.2016 року під час шлюбу відповідач ОСОБА_1 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за №1034.

09.10.2019 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/5044/19 шлюб між сторонами розірвано.

07.05.2021 року позивач ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_11 », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_8 від 07.05.2021 року.

20.10.2021 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/2165/21 визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з їх матір`ю ОСОБА_2

19.08.2022 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/7148/19 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_10 наступне майно: житловий будинок АДРЕСА_4 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_4 з відповідною частиною господарських будівель. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_10 наступне майно: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_10 право власності: на 1/2 частину двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, розмір частки 1/2.

25.04.2023 року позивач отримала технічний паспорт на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

24.10.2022 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 укладено договір оренди нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_2 на строк 3 місяці з 25.10.2022 року по 25.01.2023 року, з можливістю його продовження.

19.11.2022 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області з заявою про вчинене кримінальне правопорушення щодо перебування сторонніх людей в її квартирі.

08.12.2022 року Запорізьке РУП ГУНП в Запорізькій області повідомило ОСОБА_2 про відсутність даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливістю у зв`язку з цим внесення відомостей до ЄРДР.

Згідно висновку експерта №113-24 від 16.05.2024 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи відповідно до вимог нормативно-правових актів в галузі будівництва та діючих методичних рекомендацій, експертиза вбачає технічну можливість визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до часток співвласників: у ОСОБА_2 - 1/2 частини, у ОСОБА_1 - 1/2 частини. На розсуд суду експертом запропоновано 4 варіанти порядку користування об`єкта дослідження.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, розмір частки 1/2.

Згідно ч.1,2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст.356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно ч.1,2,3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Верховний Суд у Постанові від 17.04.2024 року у справі № 553/1602/21 зазначив, що ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Встановлено, що відповідач чинить позивачці перешкоди у здійсненні її права власності на квартиру, оскільки квартира за договором оренди передана у користування іншій особі третій особі у справі, позивачка свою згоду на укладення будь-яких договорів оренди квартири як співвласник не надавала, жодну особу на укладення договору оренди не уповноважувала, а відповідач не допускає її в квартиру, ключі від квартири не надає, одноосібно володіє та користується всім спільним майном, у зв`язку з чим вона разом з їх дітьми вимушена проживати в будинку своїх батьків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що співвласники квартири самостійно не домовились щодо порядку користування квартирою, а відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні власністю, оскільки останній без згоди позивача здав квартиру в оренду іншій особі.

Як наслідок, колегія суддів вбачає наявність правових підстави для задоволення позовних вимог в частині усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення; зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 екземпляр набору ключів від під`їзду (домофону) та вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 , а також звільнення приміщення житлової кімнати, позначеної на плані №7, площею 17,5 кв.м., з лоджією площею 2,45 кв.м., від сторонніх речей, предметів та меблів.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , з огляду на таке.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Згідно п.35 вказаної Постанови задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Верховний Суд у Постанові від 06.02.2023 року у справі № 607/22941/21 зазначив, що у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що ст.358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у Постановах Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 363/928/16, від 26.05.2021 року у справі № 750/11539/18, від 12.08.2021 року у справі № 644/5579/19, від 08.09.2021 року у справі № 761/44705/19, від 15.09.2021 року у справі № 719/637/20.

Проте, колегія суддів, дійшла висновку, що при встановленні порядку користування спірним житлом та виділенні у користування позивачці найбільшу за площею кімнату - 17,5 кв.м. разом з лоджією площею 2,45 кв.м., а відповідачу іншу кімнату площею 12,4 кв.м., залишивши коридор, кухню, ванну та туалет у загальному користуванні сторін, судом першої інстанції не дотримано, принципу виділу у користування тої частки спірного майна, яка є адекватною до розміру частки у праві власності сторін на спільне майно.

Колегія суддів наголошує, що допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність.

Проте при задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції допущено значний обсяг відхилення від реальних часток у спірному майні, різниця у виділених частках, з урахуванням лоджії, складає 7,55 кв.м.

Окрім цього, судом першої інстанції в обґрунтування встановлення саме такого порядку користування спірним житлом, зазначено, що разом з позивачем проживають діти, проте, як вбачається з позовної заяви, позивачкою не заявлялась вимога про вселення до квартири АДРЕСА_1 , дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачкою, також, не залучено, як сторін їх спільних з відповідачем дітей, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції, окрім цього, зазначив, що враховує інтереси усіх осіб, які будуть проживати у квартирі.

Відповідно до статей 12, 81ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене, посилання суду першої інстанції про проживання в майбутньому у квартирі АДРЕСА_1 будь-яких інших осіб, у тому числі, дітей позивачки та відповідача, та необхідності врахування їх інтересів, є припущеннями, які не ґрунтуються на жодному доказі та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог в частині встановлення порядку користування цією квартирою.

Доводи апеляційної скарги зайшли часткове підтвердження під час розгляду матеріалів справи колегією суддів.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно задоволених вимог.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки вимога про стягнення витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 18 174,72 гривень є похідною від позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , колегія суддів дійшла висновку, про необхідність відмовити в задоволенні такої вимоги.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктами 1,2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2024 року з відповідача на користь позивачки стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 гривень.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, змінити рішення суду першої інстанції.

Оскільки, за наслідками розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість частини позовних вимог, то судові витрати пов`язані з отримання професійної правничої допомоги підлягають зменшенню, рішення суду в цій частині підлягає зміні, а стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають судові витрати пов`язані з отриманням правничої допомоги в сумі 10 000 гривень 00 копійок.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2024 року у цій справі в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнення витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 18 174,72 гривень скасувати, прийняти в цій частині постанову наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 18 174,72 гривень відмовити.

Змінити рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2024 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу, зменшивши розмір стягнутих витрат на правничу допомогу до 10 000 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 грудня 2024 року.

Головуючий

Судді: