ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року місто Київ

Справа № 761/34689/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/17134/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Мазурик О.Ф., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Терехової О.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року (ухвалено у складі судді Сіромашенко Н.В., інформація щодо дати складення повного рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення заборгованості по аліментам, пені за прострочення сплати аліментів та позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року позивачка звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила:

1) позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

2) стягнути з відповідача несплачені аліменти у розмірі 36 000,00 грн. та пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 33 600,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що від шлюбу з ОСОБА_3 має малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Малолітній син проживає з нею, перебуває на її утриманні та під її доглядом. Вона та вітчим дитини займаються його вихованням та розвитком з урахуванням усіх його інтересів.

Указувала, що Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 03.02.2020 стягнув з відповідача аліменти на користь позивачки на утримання малолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн, щомісячно, починаючи з 31 серпня 2019 року, і до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період з березня 2022 року по серпень 2023 року розмір заборгованості відповідача становить 33 600,00 грн.

Відповідач постійно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям і здоров`ям сина, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, та не бере участі в його утриманні. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно свого малолітнього сина.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 06 серпня 2024 року позов залишив без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 19 вересня 2024 року подала засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи, які мали значення для вирішення позовних вимог. Зазначає, що суд не врахував свідомої поведінки відповідача щодо ухилення від виконання ним своїх батьківських обов`язків на протязі тривалого часу, а також те, що дитина вважає своїм батьком не відповідача по справі, а чоловіка своєї матері - ОСОБА_5 , з яким вони проживають однією родиною, а з 06 квітня 2024 року зареєстрували шлюб. Суд не застосував висновки постанови Пленуму Верховного Суду № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», та не врахував, що суду було надано достатньо доказів ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Суд не надав оцінки особистості відповідача та його поведінці. Скарга також містить доводи про безпідставну відмову в задоволенні позову про стягнення неустойки

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні позивач та її представник - ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, викладеними в апеляційній скарзі. Додатково суду пояснили, що позбавлення батьківських прав відповідача необхідно для усиновлення дитини новим чоловіком позивачки.

Представник служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації - Шандиба Л.М. просила апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки за останньою відомою суду адресою місця реєстрацію та шляхом опублікування оголошення на офіційному вебсайті судової влади України.

Відповідно до приписів п. 4 ч. 8 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 27.08.2016, який було зареєстровано Зарічним районним у місті Суми відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 476.

У шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження виданим Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 08.02.2017, актовий запис № 652.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/35048/19 від 03.02.2020 розірвано шлюб, зареєстрований 27.08.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/34606/19 від 03.02.2020 з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн, щомісячно, починаючи з 31.08.2019, і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого представником позивачки, заборгованість відповідача становить 36 000,00 грн.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Шевченківського району м. Києва, затвердженому Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією від 17.01.2024 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити його батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що відповідач не належним чином виконує свої батьківські обов`язки, фактично самоусунувся від їх виконання, не спілкується з сином, не цікавиться його життям, успіхами, переживаннями, належним чином не турбується про нього, переклавши увесь тягар виховання, забезпечення, догляду та створення умов для його розвитку, навчання та відпочинку на позивача - матір дитини. Проте за недоведеності позивачем крайньої необхідності в позбавленні відповідача батьківських прав, а також, що таке позбавлення буде в інтересах неповнолітньої дитини, суд вважав з урахуванням інтересів дитини необхідно відмовити в позбавленні відповідача батьківських прав.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені не відповідає.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів та пені за прострочення їх сплати

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції виходив із того, що заявлений позивачем розмір заборгованості по аліментам та пені не підтверджений належними доказами, оскільки розрахунок заборгованості проведений представником позивачки а не державним виконавцем. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по аліментам та пені за несвоєчасну сплату аліментів.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Інших матеріальних чи процесуальних норм, які б встановлювали особливості доведення розміру заборгованості зі сплати аліментів та пені за прострочення їх сплати немає, а тому розрахунок заборгованості, складений представником позивача, є допустимим доказом, який підлягає дослідженню та перевірці судом у сукупності з іншими доказами.

Оскільки питання щодо стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів передано на вирішення суду, саме суд зобов`язаний був дослідити надані докази, включаючи розрахунки представника позивача, і встановити точний розмір заборгованості.

Суд першої інстанції, відмовивши у позові лише з підстави, що розрахунок заборгованості не був складений державним виконавцем, не виконав свого обов`язку щодо повного і всебічного розгляду справи, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

При цьому колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, оскільки вони присудженні позивачці рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/34606/19 від 03.02.2020. Заборгованість може бути нарахована за вказаним рішенням суду під час його виконання, а тому повторно присуджувати аліменти, які вже стягнуті не має правових підстав при розгляді питання щодо неправомірної поведінки відповідача щодо їх несплати.

Щодо пені за прострочення сплати аліментів

Колегія суддів встановила, що Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 03 лютого 2020 року у справі № 761/34606/19 вирішив, зокрема, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн з 31 серпня 2019 року до 07 лютого 2035 року.

Із повного тексту вказаного рішення вбачається, що «відповідач та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог частково заперечили, вважали, що визначений позивачкою розмір аліментів є занадто завищеним, враховуючи, що позивач офіційно не працевлаштований».

Таким чином, ОСОБА_3 обізнаний про ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , при цьому будучи належним чином повідомленим про розгляд даної справи ні до суду першої , ні до суду апеляційної інстанцій доказів сплати аліментів за заявлений позивачем період з березня 2022 року по серпень 2023 року не надав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

З огляду на наведене, саме відповідач, заперечуючи проти вимог позивача щодо стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені за несвоєчасну їх сплату, мав надати суду докази виконання свого обов`язку зі сплати аліментів або докази неможливості виконання такого обов`язку з поважних та незалежних від нього причин.

Згідно з ч. 1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006, передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання.

У постанові Верховного Суду від 20 липня 2020 року у справі № 362/4462/16-ц зроблено висновок, що «сімейне законодавство містить презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до нього відповідальності передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника».

Судом встановлено, що зобов`язання щодо сплати аліментів на утримання своєї дитини відповідач не виконував належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість з березня 2022 року до серпня 2023 року у розмірі 36 000 грн. Тобто вина позивача в невиконанні ним зобов`язань зі сплати аліментів є доведеною, так як відповідач не надав докази перерахування позивачу щомісяця з березня 2022 року до серпня 2023 року кожного місяця по 2 000 грн.

При визначенні розміру пені за прострочення сплати аліментів колегія суддів враховує формулу, описану в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

За цієї формулою розмір пені за період з березня 2022 року по серпень 2023 року , з урахуванням щомісячного платежу 2000 грн, які відповідач не платив , становить:

Місяць, за який не сплачено аліментиКількість днів до 31.08.2023 Пеня (грн)
Березень 20
Квітень 0
Травень 0
Червень 0
Липень 0
Серпень 0
Вересень 0
Жовтень 0
Листопад 0
Грудень 0
Січень 0
Лютий 0
Березень 0
Квітень 0
Травень 2023901 800
Червень 2023611 220
Липень 202331620
Загальний розмір пені становить 96 400 грн.

Позивач заявила до стягнення пеню у розмірі 33 600 грн, що менше за встановлений судом у даній справі розмір заборгованості, а тому колегія суддів відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства вважає за необхідно стягнути саме такий розмір пені з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 .

Підстав для зменшення неустойки відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України колегія суддів не встановила.

Щодо позовних вимог про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції виходив із того, що судом не встановлено фактичних даних, які би давали підстави вважати, що поведінку відповідача не можливо змінити, не містить таких даних і поданий Висновок, у якому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та який не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з сином та брати участь у вихованні. Суд першої інстанції вірно виснував, що та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить про те, що в інтересах дитини необхідне застосування крайнього заходу, щодо батька у виді позбавлення його батьківських прав.

Апелюючи до помилковості такого висновку, позивач вказувала, що відповідач із сином не проживає, ухиляється від виконання своїх обов`язків, не цікавиться розвитком дитини, її інтересами та здоров`ям, не навідує сина, не цікавиться його життям, не піклується про його тсан здоров`я, фізичний та духовний розвиток. Така неналежна поведінка відповідача щодо участі у вихованні, утриманні та забезпеченні належних та безпечних умов життя дитини має місце протягом тривалого часу. Малолітній ОСОБА_6 своїм батьком вважає чоловіка своєї матері - ОСОБА_5 , з яким вони проживають однією родиною та 6 квітня 2023 року зареєстрували шлюб.

Колегія суддів не може прийняти вказані доводи як підставу для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в позбавленні відповідача батьківських прав з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За приписами ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Позивач посилається на тривалу відсутність участі відповідача у житті дитини, ухилення від виконання обов`язків, відсутність турботи про здоров`я, фізичний та духовний розвиток дитини тощо.

Водночас позбавлення батьківських прав допускається лише за наявності серйозних підстав, які свідчать про систематичне ухилення від виконання батьківських обов`язків або небезпечну поведінку, що загрожує інтересам дитини.

У справі, що переглядається, позивачем не доведено, що поведінка відповідача створює реальну загрозу для дитини. Відсутність регулярного спілкування з дитиною та недостатня участь у її житті є серйозним недоліком, але не є достатньою підставою для позбавлення батьківських прав, якщо у відповідача зберігається можливість і бажання змінити ставлення до своїх обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є незворотним заходом, який перериває правовий зв`язок між батьком і дитиною, позбавляє дитину права на виховання батьком та інших юридичних гарантій. У цій справі відсутні докази, що відповідач унеможливлює своє виправлення. Натомість збереження батьківських прав може стати стимулом для відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, що відповідатиме інтересам дитини.

Доводи позивача, що дитина вважає своїм батьком нового чоловіка матері, є суб`єктивними і не можуть бути вирішальним фактором. Сімейний кодекс України передбачає можливість зміни правового статусу батьків (батька) дитини через усиновлення без позбавлення батьківських прав біологічних батьків (біологічного батька).

Посилання в апеляційній скарзі на не врахування висновків постанови Пленуму Верховного Суду № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» є безпідставні.

Суд першої інстанції, якраз з урахуванням висновків цієї постанови, встановивши відсутність крайньої необхідності в позбавленні відповідача батьківських прав, обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 641/2867/17-ц зроблено висновок, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо.

Доводи апеляційної скарги, щодо не надання судом оцінки особистості батька, колегія суддів не приймає, оскільки ні суду першої ні апеляційному суду не надано доказів, які б дозволили суду встановити, що з урахуванням особистості батька необхідно його позбавити батьківських прав і таке позбавлення буде в інтересах дитини. Саме лише не виконання обов`язків по утриманню з 2022 року, а також відсутність постійного спілкування та участі у вихованні не є достатньою підставою для позбавлення батьківських прав біологічного батька, за відсутності такої крайньої необхідності в інтересах дитини.

Надані в судовому засіданні пояснення представника служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації свідчать про те, що позиція батька жодним чином не була встановлена та досліджена, відповідач лише повідомив про неможливість з`явитись на засідання комісії, а не про своє негативне відношення до дитини чи виконання батьківських обов`язків. Висновок виключно зроблено на підставі пояснень матері та з огляду на пояснення дитини, яка повідомила, що батько з ним не спілкується. Проте у висновку не встановлено обставин, які б свідчили про можливість застосування до батька крайніх заходів у виді позбавлення його батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги не спростовують того, що збереження правового зв`язку з батьком відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки дає можливість відповідачу змінити свою поведінку, а дитині - мати право на спілкування та виховання як від біологічного батька, так і від вітчима. Позбавлення батьківських прав у даній ситуації є непропорційним заходом, який не відповідає цілям ст. 164 СК України та принципам захисту прав дитини.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п. 1, 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Колегія суддів встановила, що при вирішенні позовних вимог щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки не відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам, а тому рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені слід скасувати та ухвалити нове, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості та позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374-376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені у зв`язку з несплатою аліментів скасувати та ухвалити нове, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів за період з березня 2022 року по серпень 2023 року у розмірі 33 600 (тридцять три тисячі шістсот) грн.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по аліментах та про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2024 року.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

ГоловуючийО.В. Желепа
Судді:О. Ф. Мазурик
О. В. Немировська