ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/520/24Головуючий по 1 інстанції
Справа №702/383/22 Категорія: 307020000 Жежер Ю.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

секретар Новицька Н.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач Монастирищенська міська рада;

третя особа ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ;

особа, що подає апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 09 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Монастирищенської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Джирма А.В. звернулась до суду з позовом до Монастирищенської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати позивача. Після її смерті відкрилась спадщина. Спадкова справа заведена в Монастирищенській державній нотаріальній конторі за № 628/2013.

На час смерті ОСОБА_4 належало наступне майно: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,1663 га за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :02:001:0584.

Вказувала, що спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 є її син - позивач у справі ОСОБА_1 , який своєчасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері.

На своє звернення до нотаріуса від 02 червня 2022 року із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно позивач отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що згідно матеріалів спадкової справи № 628/2013, яка заведена в Монастирищенській державній нотаріальній конторі, спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на момент смерті був малолітнім.

Оскільки такої особи серед рідних та знайомих позивача не існує, останнім прийнято рішення про його розшук та в номері газети «Голос України» від 05 жовтня 2021 року надруковане оголошення, яке результату до цього часу так і не дало та особи, зазначеної в заповіті, не знайдено.

Зазначене стало перешкодою для оформлення спадщини в органах нотаріату та підставою для звернення до суду.

За наведених підстав позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом спадщини, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,1663 га за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :02:001:0584.

Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_6 в інтересах малолітнього ОСОБА_7 .

Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 13 грудня 2023 року уточнено анкетні дані третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » та її малолітнього сина з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_5 ».

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 09 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Монастирищенська міська рада є неналежним відповідачем у справі, оскільки належним відповідачем у справі про визнання права власності в порядку спадкування є спадкоємці майна померлої.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а не ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Зазначає, що зміна прізвища дитини на підставі рішення суду не може слугувати підставою для ототожнення його з особою зазначеною у заповіті. Вважає, що оскільки на час складання заповіту (22.11.2010 р.) на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_8 згідно свідоцтва про народження зазначений, як ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому ідентифікувати те, що це одна й та сама особа не має жодних підстав, це різні люди в яких співпадають ім`я, по батькові та дата народження.

Інші доводи апеляційної скарги ідентичні викладеним у позовній заяві.

У відзиві на вказану апеляційну скаргу представник третьої особи адвокат Барська Т.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вказує, ОСОБА_4 за життя зробила особисте розпорядження і належний їй спірний житловий будинок заповіла ОСОБА_5 , тобто вказана особа фактично прийняла спадщину і вона належить йому з часу її відкриття, а тому жодних законних підстав для визнання права власності на це майно за позивачем немає.

Заслухавши учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13.02.2002, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.02.2002, та земельна ділянка площею 0,1663 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:001:0584, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 753832 від 10.02.2010 та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № 021 від 11.11.2021 (а.с. 7 8, 13 14).

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 17.06.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського районного управління юстиції у Черкаській області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 4).

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 20.05.1977 Новоміським сіль бюро ЗАГС ОСОБА_1 (позивач) народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , в графі мати зазначено « ОСОБА_10 » (а.с. 6).

Згідно з технічним паспортом будинку садибного типу, що по АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 02.11.2021 за замовленням ОСОБА_1 , житловий будинок 1960 року побудови складається з житлових кімнат, веранди, коридора, кухні та комори та має надвірні будівлі та споруди (а.с. 10 - 12).

Згідно з заповітом від 22.11.2010 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 заповідає ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 562, який відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 36051815 від 11.12.2013 є чинним (а.с. 16, 42 - 44).

Відповідно до заповіту від 22.11.2010 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: половину (1/2) будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 заповідає ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 563, який відповідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 36051815 від 11.12.2013 є чинним (а.с. 47, 42 - 44).

Відповідно до довідки № 6339, виданої 09.12.2013 виконавчим комітетом Монастирищенської міської ради ОСОБА_4 , 1940 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , до дня смерті постійно проживала і була зареєстрована по АДРЕСА_1 . Після її смерті залишилось спадкове майно. На день смерті у померлої залишились: син ОСОБА_1 , 1977 року народження та син ОСОБА_12 , 1966 року народження (а.с. 48).

Таким чином, ОСОБА_4 , матір заявника, на випадок своєї смерті зробила два заповідальних розпорядження, за якими своє майно заповіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

ОСОБА_1 11.12.2013 звернувся до уповноважених нотаріальних органів з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 38).

ОСОБА_11 11.12.2013 звернувся до уповноважених нотаріальних органів з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті баби ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 39).

Згідно із витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 36060892 від 11.12.2013, 11.12.2013 відкрито спадкову справу, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , номер у спадковому реєстрі 55463746 (а.с. 45).

Таким чином, з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулись син ОСОБА_1 (позивач) про прийняття спадщини за законом та онук ОСОБА_9 про прийняття спадщини за заповітом.

ОСОБА_9 (онуку померлої) 30.08.2014 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно частину житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 71).

ОСОБА_1 (позивачеві) 02.06.2022 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його матері ОСОБА_4 , на житловий будинок АДРЕСА_2 , у зв`язку з тим, що така нотаріальна дія суперечить законодавству України та може порушувати права малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на коритись якого складено заповіт, який прийняв спадщину автоматично (а.с. 15).

Представник позивача в позовній заяві зазначає, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серед рідних та знайомих не існує, позивачем здійснювались заходи щодо пошуку спадкоємців.

В газеті «Голос України» від 05.10.2021 розміщено оголошення про заклик до спадкування після смерті ОСОБА_4 (а.с. 17).

Представник позивача звертався до Міністерства юстиції України щодо надання інформації про наявність дітей, народжених в Україні ІНФОРМАЦІЯ_3 на ім`я ОСОБА_5 . Відповідно до наданої відповіді за № 130196//19.3.2 від 04.10.2023 у Міністерства юстиції України відсутні повноваження щодо збору відомостей про державну реєстрацію актів цивільного стану стосовно окремих громадян, їх передачі компетентним органам, іншим особам (а.с. 185).

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 17.05.2023 визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внесено зміни в актовий запис про народження дитини та батьком дитини записано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; рішення суду набрало законної сили 06.09.2023 (а.с. 141 - 146).

Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 26.08.2023 Монастирищенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , в графі батько зазначено ОСОБА_1 , в графі мати зазначено ОСОБА_9 (а.с. 194).

Правовідносини між сторонами справи, які ґрунтуються на вказаних вище фактичних обставинах, мають таку правову регламентацію.

Відповідно дост.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно дост.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Заповіт, як остання воля особи, стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

В матеріалах справи відсутні докази відмови від прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстроване право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Згідно ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Зі змісту положень ст. 48 ЦПК України вбачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у ч.ч. 1, 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Отже, за змістом норм процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Відповідно до частини 5 статті 12 ЦПК України, пункту 1 частини 1 статті 189 ЦПК України, суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Разом із тим, суд не може примушувати сторін до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Частиною 4 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Таким чином, слід дійти висновку, що суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень, позбавлений можливості самостійно визначити суб`єктний склад учасників справи, проте, встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, суд відмовляє у позові з цих підстав.

Відповідно до ч. 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суди повинні враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц міститься правовий висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

За вказаних обставин, місцевий суд встановив належним чином коло учасників справи та дійшов висновку про те, що Монастирищенська міська рада не є належним відповідачем у цій справі, позаяк у спорах про визнання права власності в порядку спадкування за законом належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у лише випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належними відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо ідентичності особи зазначеної у заповіті, оскільки сама по собі наявність заповіту свідчить про те, що вказана в ньому особа може заявити право на спадщину незалежно від доводів скаржника про те, ким є ця особа.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи та зводяться до загального цитування норм права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 09 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 22 травня 2024 року.

Судді