ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 522/2736/16-ц

провадження № 61-15962св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач),
суддів:Білоконь О. В., Лідовця Р. А., Коломієць Г. В., Осіяна О. М.,
учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подавала апеляційну та касаційну скарги, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Громіка Р. Д., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку об`єкта незавершеного будівництва.

Позовну заяву мотивувала тим, що вона з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2008 року та мають чотирьох дітей. За час спільного проживання та ведення господарства ними за спільні грошові кошти 08 квітня 2009 року було придбано земельну ділянку та дачний будинок АДРЕСА_1 , розташований у Дачно-будівельному кооперативі «Металург» (далі - ДБК «Металург»), в якому після реконструкції мешкає вся її родина. 17 березня 2015 року сторони зареєстровали шлюб, однак питання щодо поділу майна, набутого під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, між ними вирішено не було.

З огляду на викладене, з урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з червня 2008 року до 17 березня 2015 року, тобто до дати реєстрації шлюбу; визнати об`єкт незавершеного будівництва - будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 647,5 кв. м, з готовністю до експлуатації - 100 %, який не зданий до експлуатації, об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з правом подальшого введення до експлуатації; визнати за нею право на 1/2 частини об`єкта спільної сумісної власності подружжя - незавершеного будівництвом будинку АДРЕСА_1 , розташованого у ДБК «Металург», загальною площею 647,5 кв. м, який не зданий до експлуатації, з готовністю до експлуатації - 100 %, розташованого на земельній ділянці, яка придбана на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н. В., зареєстрованого у реєстрі за № 59.

Відповідач ОСОБА_2 визнав позов частково, не заперечуючи спільне проживання до шлюбу, зазначив, що частка ОСОБА_1 у спільній власності має бути меншою ніж 1/2 частки, оскільки вклад кожного у створення спільного майна різний.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з червня 2008 року до 17 березня 2015 року, тобто до дати укладення шлюбу. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт незавершеного будівництва - будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 647,50 кв. м, готовністю до експлуатації 100 %, що розташований на земельній ділянці площею 0,0515 га. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки об`єкта незавершеного будівництва - будинку АДРЕСА_1 загальною площею 647,50 кв. м, готовністю до експлуатації 100 %, що не зданий в експлуатацію та розташований в ДБК «Металург» на земельній ділянці площею 0,0515 га, з правом подальшого введення в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 визнав позовні вимоги як щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з червня 2008 року до 17 березня 2015 року, так і стосовно визнання права власності на частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Таке визнання позову відповідає наданим сторонами доказам обґрунтованості позову, який узгоджується з нормами матеріального права.

Не погоджуючись із указаним судовим рішенням, ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у розгляді справи, проте вважала, що суд вирішив питання про її права на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , подала апеляційну скаргу.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_3 , а також для прийняття доводів апеляційної скарги останньої у суду апеляційної інстанції відсутні.

Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-40171св18).

Постанова касаційного суду мотивована тим, що звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 вказувала на те, що ОСОБА_2 у період 2008 до 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, тому не міг проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 та вести з нею спільне господарство. Апеляційний суд не перевірив вказаного доводу ОСОБА_3 , встановлення якого необхідне для правильного вирішення справи, оскільки у разі підтвердження факту того, що ОСОБА_2 у період з 2008 до 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на частину незавершеного будівництвом житлового будинку. Крім того, ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції заявляла клопотання про витребування з відділу державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області інформації щодо того, коли та з ким ОСОБА_2 перебував у шлюбі, проте апеляційний суд безпідставно не задовольнив таке клопотання.

Також касаційний суд вказав, що ОСОБА_3 надала апеляційному суду копію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року № 2-218/11, яке набрало законної сили, яким, зокрема: зобов`язано ДБК «Металург» поновити членство ОСОБА_3 у ДБК «Металург» з 14 серпня 1994 року, визнавши її право на пай в розмірі 5 млн крб, сплачений за 41/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , яка розташована на земельній ділянці площею 0,0515 га; витребувано у ОСОБА_2 земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 . Однак апеляційний суд не надав належної оцінки вказаному судовому рішенню та залишив у силі рішення суду першої інстанції у частині визнання за ОСОБА_1 права на 1/2 частини об`єкта незакінченого будівництвом будинку АДРЕСА_1 , розташованому у ДБК «Металург», загальною площею 647,5 кв. м, з готовністю до експлуатації 100 %, ринковою вартістю 17 389 838,00 грн, розташованого на земельній ділянці площею 0,0515 га, з правом подальшого введення до експлуатації у встановленому законом порядку. Посилання суду апеляційної інстанції на те, що права ОСОБА_3 не порушені, є суперечливими, оскільки у такому разі суд повинен був закрити апеляційне провадження, так як вона не брала участі у справі, а з апеляційною скаргою до суду можуть звернутися, зокрема, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки. Таким чином, апеляційний суд не надав належної оцінки її доводам щодо права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Постановою Одеського апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що апеляційний суд погодився із судом першої інстанції стосовно того, що стороною позивача надано докази істотного поліпшення спірного будинку за рахунок спільних затрат, висновок експерта містить вартість здійснених поліпшень на час проведення експертизи та становить 17 389 838,00 грн. Доводами апеляційної скарги встановлені фактичні обставини справи не спростовано. Об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і можна визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Посилання на те, що рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 20 грудня 2012 року у справі № 2-218/11 ОСОБА_3 поновлена в членстві ДБК «Металург» та у ОСОБА_2 витребувано земельну ділянку на АДРЕСА_1 , на якій розташований спірний будинок, скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , виданий на його ім`я, не спростовує того факту, що об`єкт незавершеного будівництва зведений за час спільного проживання без реєстрації шлюбу до 20 грудня 2012 року та є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із визначенням часток. Поновлення в членстві ОСОБА_3 в ДБК «Металург» з 14 серпня 1994 року та визнання за нею права на пай в розмірі 5 млн крб, сплачений за 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці площею 0,0515 га, не позбавляє її права на захист порушених прав у визначений законом спосіб.

Постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 08 липня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-13633св21).

Постанова касаційного суду мотивована тим, що у справі, яка переглядається, апеляційний суд:

- не врахував, що встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю об`єкта незавершеного будівництва та визнання права на частку в спільному майні, як приватно-правові категорії, покликані забезпечити визначеність у приватних відносинах та захист прав та інтересів. Натомість ініціювання спору про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю об`єкта незавершеного будівництва та визнання права на частку в спільному майні не для захисту прав та інтересів є недопустимим;

- не звернув увагу, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю об`єкта незавершеного будівництва та визнання права на частку в спільному майні) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення виконання судового рішення. При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для уникнення чи унеможливлення виконання судового рішення, судове рішення стосується прав та/або інтересів особи, на користь якої постановлено таке судове рішення;

- не врахував, що позов у цій справі пред`явлено в 2016 році, після звернення з позовом та ухвалення рішення в справі № 2-218/11; відповідач ОСОБА_2 , який був також відповідачем і в справі № 2-218/11, позовні вимоги визнав. Тому не надав належної оцінки рішенню Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року в справі № 2-218/11, яке набрало законної сили, та обставинам, які встановлені в справі № 2-218/11 з позицій унеможливлення чи уникнення виконання рішення в справі № 2-218/11 внаслідок задоволення позову в цій справі та що судовим рішенням в цій справі вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, касаційний суд дійшов висновку про те, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та зробив неправильний висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року закрито.

Закриваючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо перебування ОСОБА_2 у період з червня 2008 року до 17 березня 2015 року у шлюбі з іншою жінкою не підтвердились; рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року в частині розгляду позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_3 не вирішувалось.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 не має ніякого відношення до будівництва об`єкта незавершеного будівництва - будинку, загальною площею 647,5 кв. м, на АДРЕСА_1 , тому оскаржуваним рішенням суду першої інстанції в частині вимог про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю об`єкта незавершеного будівництва на АДРЕСА_1 , визнання права власності ОСОБА_1 на частку об`єкта незавершеного будівництва питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 щодо цього об`єкта незавершеного будівництва не вирішувалось.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що твердження ОСОБА_3 про те, що вона є власником земельної ділянки, кадастровий номер :52:013:0081, на АДРЕСА_1 , є безпідставним, оскільки вона ніколи не набувала у приватну власність таку земельну ділянку. Тому, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції у справі № 522/2736/16-ц питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 щодо земельної ділянки, кадастровий номер :52:013:0081, не вирішувалось.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на порушенням апеляційним судом норм процесуального права (абзац шостий частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- проігнорував вказівки Верховного Суду, викладені у постановах від 14 листопада 2018 року, від 27 жовтня 2021 року у цій справі;

- не звернув увагу на те, що порушення прав заявниці рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року у цій справі є очевидним, оскільки саме внаслідок його ухвалення унеможливлюється виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року у справі № 2-218/11;

- не надав належної оцінки тому, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року у справі № 2-218/11 визнано недійсними: договір купівлі-продажу земельної ділянки на АДРЕСА_1 , укладений 08 квітня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; акт на право власності не земельну ділянку, виданий ОСОБА_4 ; скасовано державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 та витребувано у нього цю земельну ділянку;

- не врахував, що спірний незавершений будівництвом будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 647,50 кв. м, є самочинним будівництвом, оскільки зведений відповідачем на земельній ділянці заявниці без її дозволу і внаслідок реконструкції саме її дачного будинку;

- проігнорував висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-225цс14, щодо застосування статей 331 та 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах;

- не звернув уваги на те, що за обставин цієї справи вимога позивачки про визнання за нею 1/2 частки об`єкта незавершеного будівництва будинку АДРЕСА_1 є неналежними способом захисту її прав;

- проігнорував доводи заявниці про те, що позивачка, зловживаючи своїми процесуальними правами, подала позов до відповідача за відсутності спору між ними з метою уникнення виконання судового рішення у справі № 2-218/11 про витребування у відповідача земельної ділянки, що розташована на АДРЕСА_1 .

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_3 від інших учасників справи не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді які входять до складу колегії: Погрібний С. О., Ступак О. В.

Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2023 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 в частині оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року відмовлено.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2023 року № 1734/0/226-23 на підставі службової записки судді Гулейкова І. Ю. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 522/2736/16-ц.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 21 грудня 2023 року справу № 522/2736/16-ц передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду 22 грудня 2023 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , з підстав визначених абзацом 6 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Приморського районного суду м. Одеси матеріали цивільної справи № 522/2736/16-ц; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У березні 2024 року матеріали справи № 522/2736/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2024 року справу № 522/2736/16-ц призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 14 листопада 2024 року справу визначено для розгляду судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д. (головуючий), Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А.

У ході розгляду Верховним Судом справи судді Гулько Б. І. та Луспеник Д. Д. заявили про самовідвід у справі з тих підстав, що вони брали участь у Верховному Суді у розгляді цієї справи (№ 522/2736/16-ц), а саме: 14 листопада 2018 року при розгляді касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року у складі судді Тарасова А. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Погорєлової С. О. (провадження 61-40171св18).

Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2024 року заяву суддів Верховного Суду Гулька Б. І. та Луспеника Д. Д. про самовідвід задоволено. Відведено суддів Гулька Б. І. та Луспеника Д. Д. за їх заявою від участі у розгляді справи № 522/2736/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку об`єкту незавершеного будівництва, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року. Справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2024 року № 1376/0/226-24 у зв`язку з постановлення Верховним Судом 27 листопада 2024 року ухвали про самовідвід суддів Гулька Б. І. та Луспеника Д. Д. у справі № 522/2736/16-ц призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 28 листопада 2024 року справу № 522/2736/16-ц передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Білоконь О. В., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Осіян. О. М.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками чотирьох дітей: дочки ОСОБА_5 , 2000 року народження, дочки ОСОБА_6 , 2010 року народження; сина ОСОБА_7 , 2014 року народження; дочки ОСОБА_8 , 2016 року народження.

На підставі договору дарування від 08 квітня 2009 року, зареєстрованого у реєстрі за № 576, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н. В., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар дачу, яка становить 41/1000 частини у ДБК «Металург» на АДРЕСА_1 , загальною площею 55,10 кв. м.

У цьому договорі зазначено, що дача складається з літ. «В» - дача, загальною площею 55,1 кв. м, «ІХ» - мостіння, № 3, 4 - огорожа, розташована на земельній ділянці площею 515 кв. м, яка належить дарувальнику на підставі державного акта ОД № 046738, виданого Одеською міською радою 16 грудня 2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 51. Зазначена дача належить дарувальнику на підставі довідки про виплату паю, виданої ДБК «Металург» 27 грудня 1994 року № 18, зареєстрованої в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі № 6с, на стор. 62, реєстраційний номер № 150. Дар сторони оцінили в 47 226,00 грн. Право власності ОСОБА_2 на придбане нерухоме майно зареєстровано в електронному Реєстрі права власності на нерухоме майно 16 квітня 2009 року

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 квітня 2009 року № 22507498, право власності на вказаний будинок зареєстроване за ОСОБА_2 .

На підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 2009 року, зареєстрованого за № 579, посвідченого нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н. В., ОСОБА_2 придбав земельну ділянку площею 0,0515 га, розташовану у ДБК «Металург» на АДРЕСА_1 . Право власності на земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

16 грудня 2024 року Одеською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0515 га, кадастровий номер :52:013:0081, цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва, придбану на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н. В. 08 квітня 2009 року.

За час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторони провели реконструкцію дачного будинку.

У висновку судово-будівельної експертизи від 08 червня 2016 року № 012/16 вказано, що площа реконструйованого будинку АДРЕСА_1 збільшена до 647,5 кв. м, будівельно-монтажні та опоряджувальні роботи виконані у повному обсязі (100 % готовності). Усі інженерні мережі та санітарно-технічне обладнання встановлено, підключено та функціонує (роботи виконані у 100 % обсязі). Роботи по благоустрою придбаної ділянки виконані у повному обсязі. Вказаний будинок придатний до експлуатації, готовність до експлуатації 100 %

Відповідно до листа від 07 листопада 2009 року за № 08.1-5699 УДР Головне управління юстиції в Одеській області перевіркою, проведеною за період з червня 2008 року до 17 березня 2015 року за даними Державного реєстру актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, виявлено, що 17 березня 2015 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрували шлюб. Інших актових записів, які б підтверджували перебування у шлюбі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за період з червня 2008 року до 17 березня 2015 року, не виявлено.

В актовому записі № 346 від 17 березня 2015 року, складеному Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, у графі «сімейний стан» відносно нареченого ОСОБА_2 вказано «у шлюбі не перебував», відносно нареченої ОСОБА_1 вказано « у шлюбі не перебувала».

Також суди встановили, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року в справі № 2-218/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2013 року, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ДБК «Металург», ОСОБА_2 , Одеської міської ради, за участі третьої особи - Головного управління Держземагентства в Одеській області, про визнання частково недійсним протоколу загальних зборів, визнання недійсними державних актів на землю, скасування рішення Одеської міської ради, витребування земельної ділянку у добросовісного набувача задоволено. Визнано незаконними дії щодо внесення виправлень до рішення загальних зборів членів ДБК «Металург», оформленого протоколом від 14 серпня 1994 року № 1. Визнано частково недійсним протокол від 14 серпня 1994 року № 1 загальних зборів членів ДБК «Металург» у частині передачі паю ОСОБА_11 - ОСОБА_4 . Зобов`язано ДБК «Металург» поновити членство ОСОБА_3 в ДБК «Металург» з 14 серпня 1994 року, визнавши її право на пай у розмірі 5 млн крб, сплачений за 41/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яка розташована на земельної ділянці площею 0,0515 га. Рішення Одеської міської ради від 11 жовтня 2004 року № 3245-IV в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0515 га за адресою: АДРЕСА_1 скасовано. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , від 16 грудня 2004 року серії ОД № 046738, виданий ОСОБА_4 . Витребувано у ОСОБА_2 земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 .

У справі № 2-218/11 встановлено:

- платником паю за домоволодіння на АДРЕСА_1 , а також членом ДБК «Металург» з 14 серпня 1994 року була та є ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 , використовуючи підроблений протокол, неправомірно зареєстрував за собою право власності на 41/1000 частини домоволодіння на АДРЕСА_1 ;

- 16 грудня 2004 року ОСОБА_4 , використовуючи незаконні документи про реєстрацію за ним права власності на 41/100 частини домоволодіння, незаконно отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 08 квітня 2009 року ОСОБА_4 , завідомо знаючи про існування звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів, проведення експертизи з приводу підробки протоколу загальних зборів членів ДБК «Металург», з метою ухилення від відповідальності та повернення майна законному володільцю ОСОБА_3 , подарував ОСОБА_2 домоволодіння на АДРЕСА_1 , та за договором купівлі-продажу продав земельну ділянку, розташовану також за адресою: АДРЕСА_1 . Після придбання земельної ділянки ОСОБА_2 отримав державний акт на вищезазначену земельну ділянку;

- у рамках кримінальної справи постановою слідчого від 22 липня 2009 року ОСОБА_2 було заборонено проводити будь-які будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 . Однак ОСОБА_2 порушив зазначену заборону -в серпні 2009 року зніс домоволодіння АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Україна як учасниця зазначеної Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

Отже, частина перша статті 352 ЦПК України визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто суд має розглянути й вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Схожого за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).

У своєму рішенні від 01 грудня 2004 року у справі № 18-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти, як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути (зберегти) певні матеріальні або нематеріальні блага з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття (збереження) відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України апеляційне провадження підлягає закриттю, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року, ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у розгляді справи, зокрема вказувала на те, що судом першої інстанції вирішено питання про її права на земельну ділянку на АДРЕСА_1 та розташовану на ній будівлю, з урахуванням рішення суду у справі № 2-218/11.

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на підставі пункту 3 частини другої статті 362 ЦПК України, апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі виходив із того, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_3 не вирішувалось.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок апеляційного суду є помилковим з огляду на таке.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 316, частина перша статті 319 ЦК України).

Відповідно до положень частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 30 ЗК України 1990 року (який діяв на момент купівлі ОСОБА_3 права на пай) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про кооперацію» членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу.

Відповідно до статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу і розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно.

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про кооперацію» земля кооперативу складається із земельних ділянок, наданих йому в оренду або придбаних ним у власність. Землі загального користування дачного кооперативу безоплатно передаються йому у власність із земель державної або комунальної власності відповідно до закону. Кооперативи придбавають земельні ділянки відповідно до Земельного кодексу України.

Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року в справі № 2-218/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2013 року, визнано незаконними дії щодо внесення виправлень до рішення загальних зборів членів ДБК «Металург», оформленого протоколом від 14 серпня 1994 року № 1. Визнано частково недійсним протокол від 14 серпня 1994 року № 1 загальних зборів членів ДБК «Металург» у частині передачі паю ОСОБА_11 - ОСОБА_4 . Зобов`язано ДБК «Металург» поновити членство ОСОБА_3 в ДБК «Металург» з 14 серпня 1994 року, визнавши її право на пай в розмірі 5 млн крб, сплачений за 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яка розташована на земельної ділянці площею 0,0515 га. Рішення Одеської міської ради від 11 жовтня 2004 року № 3245-IV в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0515 га за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , серії ОД № 046738 від 16 грудня 2004 року, виданий ОСОБА_4 . Витребувано у ОСОБА_2 земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 .

У справі № 2-218/11 встановлено, що:

- 14 серпня 1994 року на загальних зборах членів ДБК «Металург» ОСОБА_3 було прийнято до членів ДБК «Металург»;

- після прийняття ОСОБА_3 до членів ДБК «Металург», вона придбала у ОСОБА_12 пай та сплатила внесок у розмірі 5 млн карб;

- ОСОБА_4 , використовуючи підроблений протокол, неправомірно зареєстрував за собою право власності на 41/1000 частини домоволодіння на АДРЕСА_1 (пай);

- 16 грудня 2004 року ОСОБА_4 , використовуючи незаконні документи про реєстрацію за ним права власності на 41/100 частини домоволодіння, незаконно отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 08 квітня 2009 року ОСОБА_4 , завідомо знаючи про існування звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів, проведення експертизи з приводу підробки протоколу загальних зборів членів ДБК «Металург», з метою ухилення від відповідальності та неповернення майна законному володільцю ОСОБА_3 , подарував ОСОБА_2 домоволодіння на АДРЕСА_1 та за договором купівлі-продажу продав земельну ділянку, розташовану також за адресою: АДРЕСА_1 . Після придбання земельної ділянки ОСОБА_2 отримав державний акт на вищезазначену земельну ділянку;

- у рамках кримінальної справи постановою слідчого від 22 липня 2009 року ОСОБА_2 було заборонено проводити будь-які будівельні роботи за адресою: АДРЕСА_1 . Однак ОСОБА_2 порішив зазначену заборону -в серпні 2009 року зніс домоволодіння АДРЕСА_1 .

Отже, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року в справі № 2-218/11, яке набрало законної сили, достеменно встановлено факт незаконності вибуття з власності ОСОБА_3 частки паю, у вигляді домоволодіння, та з її користування земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, вирішення Приморським районним судом м. Одеси у справі, яка переглядається, питання про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкта незавершеного будівництва загальною площею 647,50 кв. м, готовністю до експлуатації 100 %, розташованого на земельній ділянці площею 0,0515 га, за адресою: АДРЕСА_1 , а також про визнання за ОСОБА_1 права власності на частки об`єкта незавершеного будівництва, загальною площею 647,50 кв. м, готовністю до експлуатації 100 %, що не зданий в експлуатацію та розташований в ДБК «Металург» на земельній ділянці площею 0,0515 га, за адресою: АДРЕСА_1 , стосується прав та інтересів ОСОБА_3 як пайовика ДБК «Металург»

Апеляційний суд на вказане уваги не звернув, не врахував обставин та фактів, встановлених Приморським районним судом м. Одеси у рішенні від 20 грудня 2012 року в справі № 2-218/11, яке набрало законної сили, і виходячи за межі своїх компетенцій, вирішуючи процесуальне питання про порушення прав ОСОБА_3 , протиправно вдався до нової оцінки доказів та обставин, встановлених по суті Приморським районним судом м. Одеси від 20 грудня 2012 року у справі № 2-218/11, а тому дійшов переданого висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення суду першої інстанції.

Також апеляційний суд не виконав належним чином вказівок Верховного Суду, викладених у постановах від 14 листопада 2018 року, від 27 жовтня 2021 року у цій справі щодо належного вирішення питання про порушення прав ОСОБА_3 та у супереч вимогам частини першої статті 367 ЦПК України не надав належної оцінки усім доводам апеляційної скарги і наданим на їх підтвердження доказам.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Тож, з огляду на встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2012 року в справі № 2-218/11, яке набрало законної сили, факт незаконності вибуття з власності ОСОБА_3 частки паю, у вигляді домоволодіння, та з її користування - земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , апеляційний суд не дослідив аспект законності спорудження сторонами справи - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірного об`єкта незавершеного будівництва, загальною площею 647,50 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 0,0515 га,за адресою: АДРЕСА_1 , у розумінні статті 376 ЦК України, перед його поділом.

Отже, наведені заявником підстави касаційного оскарження та відповідні доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 , скасування ухвали суду апеляційної інстанції з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Під час продовження розглядусправи апеляційному суду належить врахувати викладене, за наявними в справі доказами ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Щодо судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. Ю. Гулейков
Судді:О. В. Білоконь
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
О. М. Осіян